КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧИЙ
КОДЕКС
УКРАЇНИ

Із
змінами і
доповненнями,
внесеними

Законами
України

від 1 грудня 2005
року N 3166-IV,ОВУ, 2005 р., N
51, ст. 3175,

від 20 грудня 2005
року N 3235-IV, ОВУ, 2005 р., N
52, ст. 3251,

від 16
березня 2006
року N 3559-IV, ОВУ, 2006 р., N
14, ст. 965,

від 19 грудня 2006
року N 489-V, ОВУ, 2006 р., N
52, ст. 3477,

від 7 лютого 2007
року N 609-V, ОВУ, 2007 р., N
18, ст. 690,

від 11 травня 2007
року N 1014-V, ОВУ, 2007 р., N
44, ст. 1776,

від 28 грудня
2007 року N 107-VI, ОВУ, 2008
р., N 1, ст. 1

(зміни,
внесені
Законом
України від 28
грудня 2007 року N
107-VI,

діють по 31
грудня 2008 року,

зміни,
внесені
пунктом 71
розділу II
Закону
України

від 28 грудня 2007
року N 107-VI,

визнано
такими, що не
відповідають
Конституції
України (є
неконституційними),

згідно з
Рішенням
Конституційного
Суду України

від 22 травня 2008
року N 10-рп/2008),

від 14 квітня 2009
року N 1254-VI, ОВУ, 2009 р., N
43, ст. 1429,

від 16 квітня 2009
року N 1276-VI, ОВУ, 2009 р., N
33, ст. 1108,

від 21 січня 2010
року N 1828-VI, ОВУ, 2010 р.,
N 9, ст. 424,

від 21 січня 2010
року N 1829-VI, ОВУ, 2010 р.,
N 8, ст. 374,

від 4
листопада 2010
року N 2677-VI, ОВУ, 2010 р.,
N 95, ст. 3373

(З 1 січня
2012 року до
цього
Кодексу
будуть внесені
зміни
передбачені
абзацами
другим та третім
підпункту 19
та абзацом
другим
підпункту 23
пункту 1
Закону
України від 21
січня 2010 року N
1828-VI)

ЗАГАЛЬНА
ЧАСТИНА

РОЗДІЛ
I

ЗАГАЛЬНІ
ПОЛОЖЕННЯ

Глава
1

КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧЕ
ЗАКОНОДАВСТВО
УКРАЇНИ

(У
тексті
Кодексу
слова
"Державний
департамент
України з
питань
виконання
покарань" у
всіх
відмінках
замінено
словами "центральний
орган
виконавчої
влади з
питань виконання
покарань" у
відповідному
відмінку
згідно із
Законом України
від 21 січня 2010
року N 1828-VI)

Стаття
1. Мета і
завдання
кримінально-виконавчого
законодавства
України

1.
Кримінально-виконавче
законодавство
України
регламентує
порядок і
умови виконання
та
відбування
кримінальних
покарань з
метою
захисту інтересів
особи,
суспільства
і держави
шляхом створення
умов для
виправлення
і ресоціалізації
засуджених,
запобігання
вчиненню
нових
злочинів як
засудженими,
так і іншими
особами, а
також
запобігання
тортурам та
нелюдському
або такому,
що принижує
гідність,
поводженню
із
засудженими.

2.
Завданнями
кримінально-виконавчого
законодавства
України є
визначення
принципів
виконання
кримінальних
покарань,
правового
статусу
засуджених,
гарантій
захисту
їхніх прав,
законних
інтересів та
обов'язків;
порядку
застосування
до них
заходів
впливу з
метою
виправлення
і профілактики
асоціальної
поведінки;
системи
органів і
установ
виконання
покарань, їх
функцій та
порядку
діяльності;
нагляду і
контролю за
виконанням
кримінальних
покарань, участі
громадськості
в цьому
процесі; а також
регламентація
порядку і
умов виконання
та
відбування
кримінальних
покарань; звільнення
від
відбування
покарання,
допомоги
особам,
звільненим
від
покарання,
контролю і
нагляду за
ними.

Стаття
2.
Кримінально-виконавче
законодавство
України

Кримінально-виконавче
законодавство
України
складається
з цього
Кодексу,
інших актів
законодавства,
а також
чинних
міжнародних
договорів,
згода на
обов'язковість
яких надана
Верховною
Радою
України.

Стаття
3. Дія
кримінально-виконавчого
законодавства
у просторі й
часі

1. До
засуджених,
які
відбувають
покарання на
території
України,
застосовується
кримінально-виконавче
законодавство
України.

2.
Порядок і
умови
виконання та
відбування покарань
визначаються
та
забезпечуються
відповідно
до
законодавства,
яке діє на
час виконання
та
відбування
кримінального
покарання.

Стаття
4. Підстава
виконання і
відбування покарання

Підставою
виконання і
відбування
покарання є
вирок суду,
який набрав
законної
сили, інші
рішення суду,
а також закон
України про
амністію та
акт
помилування.

Стаття
5. Принципи
кримінально-виконавчого
законодавства,
виконання і
відбування покарань

Кримінально-виконавче
законодавство,
виконання і
відбування
покарань
ґрунтуються
на принципах
невідворотності
виконання і
відбування
покарань,
законності,
справедливості,
гуманізму,
демократизму,
рівності
засуджених
перед
законом,
поваги до
прав і свобод
людини,
взаємної
відповідальності
держави і
засудженого,
диференціації
та
індивідуалізації
виконання
покарань, раціонального
застосування
примусових
заходів і стимулювання
правослухняної
поведінки,
поєднання
покарання з
виправним
впливом, участі
громадськості
в
передбачених
законом
випадках у
діяльності
органів і
установ виконання
покарань.

(Із
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
6.
Виправлення
і
ресоціалізація
засуджених
та їх основні
засоби

1.
Виправлення
засудженого -
процес
позитивних
змін, які
відбуваються
в його
особистості
та створюють
у нього
готовність
до самокерованої
правослухняної
поведінки.

2.
Ресоціалізація
- свідоме
відновлення
засудженого
в
соціальному
статусі
повноправного
члена
суспільства;
повернення
його до
самостійного
загальноприйнятого
соціально-нормативного
життя в
суспільстві.

Необхідною
умовою ресоціалізації
є
виправлення
засудженого.

3.
Основними
засобами
виправлення
і ресоціалізації
засуджених є
встановлений
порядок
виконання та
відбування
покарання (режим),
суспільно
корисна
праця,
соціально-виховна
робота,
загальноосвітнє
і професійно-технічне
навчання,
громадський
вплив.

4. Засоби
виправлення
і
ресоціалізації
засуджених
застосовуються
з
урахуванням
виду
покарання,
особистості
засудженого,
характеру,
ступеня
суспільної
небезпеки і мотивів
вчиненого
злочину та
поведінки засудженого
під час
відбування
покарання.

Глава
2

ПРАВОВИЙ
СТАТУС
ЗАСУДЖЕНИХ

Стаття
7. Основи
правового
статусу
засуджених

1.
Держава
поважає і
охороняє
права,
свободи і
законні
інтереси
засуджених,
забезпечує
необхідні
умови для їх
виправлення
і ресоціалізації,
соціальну і
правову
захищеність
та їх
особисту
безпеку.

2.
Засуджені
користуються
всіма
правами людини
та
громадянина,
передбаченими
Конституцією
України, за
винятком
обмежень, визначених
цим Кодексом,
законами
України і встановлених
вироком суду.

3.
Правовий
статус засуджених
іноземців і
осіб без
громадянства
визначається
законами
України, а
також міжнародними
договорами
України,
згода на обов'язковість
яких надана
Верховною
Радою
України.

4.
Правовий
статус
засуджених
визначається
законами
України, а
також цим
Кодексом,
виходячи із
порядку і
умов
виконання та
відбування
конкретного
виду
покарання.

5.
Дискримінація
засуджених
за ознаками
раси, кольору
шкіри,
політичних,
релігійних та
інших
переконань,
статі,
етнічного та
соціального
походження,
майнового
стану, місця
проживання,
за мовними
або іншими
ознаками забороняється.

(Із
змінами і
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
8. Основні
права
засуджених

1.
Засуджені
мають право:

на
отримання
інформації
про свої
права і обов'язки,
порядок і
умови
виконання та
відбування
призначеного
судом
покарання;

на
гуманне
ставлення до
себе і на
повагу гідності,
властивої
людській
особистості;

звертатися
відповідно
до
законодавства
з
пропозиціями,
заявами і
скаргами до
адміністрації
органів і
установ
виконання
покарань, їх
вищестоящих
органів, а
також до
Уповноваженого
Верховної
Ради України
з прав
людини, Європейського
суду з прав
людини, а
також інших
відповідних
органів
міжнародних
організацій,
членом або
учасником
яких є Україна,
до
уповноважених
осіб таких
міжнародних
організацій,
суду, органів
прокуратури,
інших
органів
державної
влади,
органів
місцевого
самоврядування
та об'єднань
громадян;

давати
пояснення і
вести
листування, а
також
звертатися з
пропозиціями,
заявами і скаргами
рідною мовою.
Відповіді
засудженим
даються
мовою
звернення. У
разі
відсутності
можливості
дати
відповідь
мовою
звернення вона
дається
українською
мовою з
перекладом
відповіді на
мову
звернення,
який забезпечується
органом або
установою
виконання
покарань;

на
охорону
здоров'я в
обсязі,
встановленому Основами
законодавства
України про
охорону
здоров'я, за
винятком
обмежень,
передбачених
законом.
Охорона
здоров'я
забезпечується
системою
медико-санітарних
і оздоровчо-профілактичних
заходів, а
також поєднанням
безоплатних
і платних
форм
медичної допомоги.
Засуджені,
які мають
розлади
психіки та
поведінки
внаслідок
вживання
алкоголю,
наркотичних
засобів,
психотропних
речовин або
їх аналогів
чи інших
одурманюючих
засобів,
можуть за їх
письмовою
згодою пройти
курс
лікування
від вказаних
захворювань;

на
соціальне
забезпечення,
у тому числі
й на
отримання
пенсій,
відповідно
до законів України.

2.
Засудженому
гарантується
право на
правову
допомогу. Для
одержання
правової
допомоги
засуджені
можуть
користуватися
послугами
адвокатів
або інших
фахівців у
галузі права,
які за
законом
мають право
на надання
правової
допомоги
особисто чи
за дорученням
юридичної
особи.

3.
Засуджені
іноземці
мають право
підтримувати
зв'язок з
дипломатичними
представництвами
і
консульськими
установами
своїх держав,
особи без
громадянства,
а також
громадяни
держав, що не
мають
дипломатичних
представництв
або консульських
установ в
Україні, - з
дипломатичними
представництвами
держави, яка
взяла на себе
охорону
їхніх
інтересів,
або міжнародними
органами чи
організаціями,
які
здійснюють
їх захист.

(Із
доповненнями,
внесеними
згідно із

законами
України від
01.12.2005 р. N 3166-IV,

від 21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
9. Основні
обов'язки
засуджених

1.
Засуджені
зобов'язані:

виконувати
встановлені
законодавством
обов'язки
громадян
України,
неухильно
додержуватися
правил поведінки,
які
передбачені
для
засуджених,
не посягати
на права і
свободи,
честь і
гідність інших
осіб;

виконувати
законні
вимоги
адміністрації
органів і
установ
виконання
покарань;

ввічливо
ставитися до
персоналу,
інших осіб,
які
відвідують
установи
виконання
покарань, а
також до
інших
засуджених;

з'являтися
за викликом
адміністрації
органів і
установ
виконання
покарань.

2.
Невиконання
засудженими
своїх
обов'язків і
законних вимог
адміністрації
органів і
установ
виконання
покарань
тягне за
собою
встановлену законом
відповідальність.

Стаття
10. Право
засуджених
на особисту
безпеку

1.
Засуджені
мають право
на особисту
безпеку.

2. У разі
виникнення
небезпеки
життю і здоров'ю
засуджених,
які
відбувають
покарання у
виді арешту,
обмеження
волі,
тримання в
дисциплінарному
батальйоні
військовослужбовців
або
позбавлення
волі, вони
мають право
звернутися
із заявою до
будь-якої
посадової особи
органу чи
установи
виконання
покарань з
проханням
про
забезпечення
особистої
безпеки. У цьому
разі
посадова
особа
зобов'язана
вжити
невідкладних
заходів щодо
забезпечення
особистої
безпеки
засудженого.

3.
Адміністрація
установи
виконання
покарань
вживає
заходів до
переведення
засудженого
в безпечне місце,
а також інших
заходів до
усунення небезпеки,
вирішує
питання про
місце
подальшого
відбування
ним
покарання.

4. У разі
наявності
небезпеки
для життя і
здоров'я
засуджених,
до яких
згідно із
законом у
зв'язку з їх
участю у
кримінальному
судочинстві
прийнято
рішення про
застосування
заходів безпеки,
адміністрація
установи
виконання
покарань
вживає
заходів щодо
забезпечення
безпеки цих
осіб. Крім
того, до
зазначених
осіб можуть
бути
застосовані
такі заходи:

ізольоване
тримання;

переведення
в іншу установу
виконання
покарань.

5. Зміна
умов
тримання
осіб, щодо
яких застосовані
заходи
безпеки,
здійснюється
з додержанням
вимог,
передбачених
цим Кодексом
і
законодавством
України.

Глава
3

ОРГАНИ І
УСТАНОВИ
ВИКОНАННЯ
ПОКАРАНЬ

Стаття
11. Види
органів і
установ
виконання
покарань

1.
Органами
виконання
покарань є:
центральний
орган
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань,
його
територіальні
органи управління,
кримінально-виконавча
інспекція.

2.
Установами
виконання
покарань є:
арештні доми,
кримінально-виконавчі
установи,
спеціальні
виховні установи
(далі -
виховні
колонії).

3.
Кримінально-виконавчі
установи
поділяються
на
кримінально-виконавчі
установи відкритого
типу (далі -
виправні
центри) і кримінально-виконавчі
установи
закритого типу
(далі -
виправні
колонії).

4.
Виправні
колонії
поділяються
на колонії мінімального,
середнього і
максимального
рівнів
безпеки.

5.
Виправні
колонії
мінімального
рівня безпеки
поділяються
на колонії
мінімального
рівня
безпеки з
полегшеними
умовами тримання
і колонії
мінімального
рівня
безпеки із
загальними
умовами
тримання.

6. У
виправних
колоніях
середнього
рівня безпеки
можуть
створюватися
сектори
максимального
рівня
безпеки для
відбування
покарання
чоловіками,
засудженими
до довічного
позбавлення
волі.

У
виправних колоніях
мінімального
рівня
безпеки із
загальними
умовами
тримання
можуть
створюватися
сектори
середнього
рівня
безпеки для
відбування
покарання
жінками,
засудженими
до довічного
позбавлення
волі.

7. У межах,
визначених
цим Кодексом
та законами
України, виконання
кримінальних
покарань
також здійснюють
Державна
виконавча
служба,
військові
частини,
гауптвахти і
дисциплінарний
батальйон.

8.
Територіальні
органи
управління,
кримінально-виконавча
інспекція,
арештні доми,
виправні
центри,
виправні та
виховні колонії
організовуються
і
ліквідуються
центральним
органом
виконавчої
влади з питань
виконання
покарань, а
військові
частини, гауптвахти
і
дисциплінарний
батальйон - Міністерством
оборони
України.

(Із
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від 21.01.2010
р. N 1828-VI)

Стаття
12. Державна
виконавча
служба

Державна
виконавча
служба
виконує
покарання у
виді
конфіскації
майна у
випадках та в
порядку,
передбачених
цим Кодексом
та законами
України.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від 04.11.2010
р. N 2677-VI)

Стаття
13.
Кримінально-виконавча
інспекція

1.
Кримінально-виконавча
інспекція
виконує
покарання у
виді
позбавлення
права обіймати
певні посади
або
займатися
певною діяльністю,
громадських
робіт,
виправних робіт.

2.
Кримінально-виконавча
інспекція
здійснює
контроль за
поведінкою
осіб,
звільнених
від
відбування покарання
з
випробуванням,
а також
звільнених
від
відбування
покарання
вагітних жінок
і жінок, які
мають дітей
віком до
трьох років.

3.
Кримінально-виконавча
інспекція
встановлює
періодичність
та дні
проведення
реєстрації
засуджених
до покарань у
виді громадських
і виправних
робіт, а
також осіб,
звільнених
від
відбування
покарання з
випробуванням.

Стаття
14. Військові
частини,
гауптвахти

Військові
частини,
гауптвахти
виконують
покарання у
виді
позбавлення
військового,
спеціального
звання,
рангу, чину
або кваліфікаційного
класу,
службового
обмеження
для
військовослужбовців,
засуджених
за злочини
невеликої
тяжкості,
арешту з утриманням
засуджених
на
гауптвахтах,
а також здійснюють
контроль за
поведінкою
засуджених
військовослужбовців,
звільнених
від відбування
покарання з
випробуванням.

Стаття
15. Арештні
доми

1.
Арештні доми
виконують
покарання у
виді арешту.

2. В
арештних
домах
тримаються
повнолітні особи,
а також
неповнолітні,
яким на
момент
постановлення
вироку виповнилося
шістнадцять
років і які
засуджені за
злочини
невеликої
тяжкості.

Стаття
16. Виправні
центри

Виправні
центри
виконують
покарання у
виді
обмеження
волі
стосовно
осіб,
засуджених
за злочини
невеликої та
середньої
тяжкості, а
також
засуджених,
яким даний
вид
покарання
призначено
відповідно до
статей 82, 389
Кримінального
кодексу
України.

Стаття
17.
Дисциплінарний
батальйон

Дисциплінарний
батальйон
виконує
покарання у
виді
тримання в
дисциплінарному
батальйоні засуджених
військовослужбовців
строкової
служби.

Стаття
18. Виправні
колонії

1.
Виправні
колонії
виконують
покарання у виді
позбавлення
волі на
певний строк,
довічного
позбавлення
волі.

2.
Засуджені до
позбавлення
волі
відбувають
покарання у
виправних колоніях:

мінімального
рівня
безпеки з
полегшеними
умовами
тримання -
засуджені
вперше до позбавлення
волі за
злочини,
вчинені з
необережності,
злочини
невеликої та
середньої тяжкості,
а також
особи,
переведені з
колоній
мінімального
рівня
безпеки із
загальними
умовами
тримання і
колоній
середнього
рівня
безпеки в
порядку,
передбаченому
цим Кодексом;

мінімального
рівня
безпеки із
загальними
умовами
тримання -
чоловіки,
вперше засуджені
до
позбавлення
волі за
злочини
невеликої та
середньої
тяжкості;
жінки, засуджені
за злочини
невеликої та
середньої
тяжкості,
тяжкі та
особливо
тяжкі злочини.
У виправній
колонії
цього виду
можуть відбувати
покарання
також
засуджені,
переведені з
виховних
колоній у
порядку,
встановленому
статтею 147
цього
Кодексу. У
секторі середнього
рівня
безпеки
виправної
колонії цього
виду можуть
відбувати
покарання також
жінки,
засуджені до
довічного
позбавлення
волі;

середнього
рівня
безпеки -
жінки,
засуджені до
покарання у
виді
довічного
позбавлення
волі; жінки,
яким
покарання у
виді смертної
кари або
довічного
позбавлення
волі
замінено
позбавленням
волі на
певний строк
в порядку
помилування
або амністії;
чоловіки,
вперше
засуджені до
позбавлення волі
за тяжкі та
особливо
тяжкі
злочини; чоловіки,
які раніше
відбували
покарання у виді
позбавлення
волі;
чоловіки,
засуджені за
вчинення
умисного
злочину
середньої
тяжкості в
період
відбування
покарання у
виді позбавлення
волі;
засуджені,
переведені з
колоній
максимального
рівня
безпеки в
порядку,
передбаченому
цим Кодексом.
У секторі максимального
рівня
безпеки
виправної
колонії цього
виду можуть
відбувати
покарання
також чоловіки,
засуджені до
довічного
позбавлення
волі;

максимального
рівня
безпеки -
чоловіки, засуджені
до покарання
у виді
довічного
позбавлення
волі;
чоловіки,
яким
покарання у
виді
смертної
кари
замінено
довічним позбавленням
волі;
чоловіки,
яким
покарання у
виді
смертної
кари або
довічного
позбавлення
волі
замінено
позбавленням
волі на певний
строк у
порядку
помилування
або амністії;
чоловіки,
засуджені за
умисні особливо
тяжкі
злочини;
чоловіки,
засуджені за
вчинення
умисного
тяжкого або
особливо
тяжкого злочину
в період
відбування
покарання у
виді
позбавлення
волі;
чоловіки,
переведені з
колоній
середнього
рівня
безпеки в
порядку,
передбаченому
цим Кодексом.

3. Слідчі
ізолятори
виконують
функції
виправних
колоній
мінімального
рівня
безпеки із
загальними
умовами
тримання і
виправних
колоній середнього
рівня
безпеки
стосовно
засуджених,
які залишені
для роботи з
господарського
обслуговування.

(Із
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
19. Виховні
колонії

Виховні
колонії
виконують
покарання у
виді
позбавлення
волі на
певний строк
стосовно
засуджених
неповнолітніх.

Стаття
20.
Повідомлення
про місце
відбування
покарання

1. Про
прибуття
засудженого
до місця
відбування
покарання
адміністрація
органу чи
установи виконання
покарань,
командування
дисциплінарного
батальйону,
військової
частини чи
начальник
гарнізону
зобов'язані
протягом
трьох діб
повідомити
одного із
членів сім'ї
або близьких
родичів за
вибором
засудженого.

2. Про
місце
відбування
покарання
засудженого
повідомляється
суд, який
постановив вирок.

Стаття
21.
Застосування
до
засуджених
заходів
медичного
характеру

1.
Стосовно
засуджених,
які мають
хворобу, що
становить
небезпеку
для здоров'я
інших осіб,
та не пройшли
повного
курсу
лікування,
органами і
установами
виконання
покарань
здійснюється
лікування.

2. Якщо
під час
відбування
покарання
буде встановлено,
що
засуджений
захворів
зазначеними
в частині
першій цієї
статті захворюваннями
та
відмовляється
від лікування,
орган або
установа
виконання
покарань
вносить до
суду подання
про
застосування
до такої
особи
відповідного
примусового
лікування.

Глава
4

НАГЛЯД І
КОНТРОЛЬ ЗА
ВИКОНАННЯМ
КРИМІНАЛЬНИХ
ПОКАРАНЬ.
УЧАСТЬ
ГРОМАДСЬКОСТІ
У
ВИПРАВЛЕННІ
І
РЕСОЦІАЛІЗАЦІЇ
ЗАСУДЖЕНИХ

Стаття
22.
Прокурорський
нагляд за
виконанням
кримінальних
покарань

1.
Прокурорський
нагляд за
додержанням
законів при
виконанні
кримінальних
покарань в
органах і
установах
виконання
покарань
здійснюється
Генеральним
прокурором
України і
підпорядкованими
йому
прокурорами
відповідно
до Закону
України "Про
прокуратуру".

2. Органи
і установи
виконання
покарань зобов'язані
виконувати
постанови і
вказівки прокурора
щодо
додержання
порядку
виконання
покарання,
встановленого
кримінально-виконавчим
законодавством.

Стаття
23. Відомчий
контроль

За
діяльністю
органів і
установ
виконання
покарань
здійснюється
відомчий
контроль
вищестоящими
органами
управління і
посадовими
особами
центрального
органу виконавчої
влади з питань
виконання
покарань.

Стаття
24.
Відвідування
установ
виконання покарань

1. Без
спеціального
дозволу
відвідувати
установи
виконання
покарань для
здійснення
контролю
мають право:

Президент
України;

Прем'єр-міністр
України;

Уповноважений
Верховної
Ради України
з прав людини
або
спеціально
уповноважені
ним
представники;

голова,
заступники
голови та
члени Комісії
при
Президентові
України у
питаннях помилування;

Міністр
юстиції
України;

члени
Європейського
комітету з
питань запобігання
катуванням
чи нелюдському
або такому,
що принижує
гідність, поводженню
чи покаранню;

Голова
Ради
міністрів
Автономної
Республіки
Крим, голови
місцевих
державних
адміністрацій,
на території
яких вони
розташовані;

народні
депутати
України, а
також
депутати,
уповноважені
на те
Верховною
Радою
Автономної
Республіки Крим,
місцевими
радами;

Генеральний
прокурор
України, а
також уповноважені
ним
прокурори і
прокурори,
які здійснюють
нагляд за
виконанням
покарань на
відповідній
території;

Голова,
заступник
голови та
члени
спостережної
комісії, які
здійснюють
організацію
громадського
контролю за
дотриманням
прав і
законних
інтересів
засуджених
під час
виконання
кримінальних
покарань;

сільський,
селищний,
міський
голова - на
території
відповідної
місцевої
ради.

2.
Представники
засобів
масової
інформації
та інші особи
можуть
відвідувати
установи
виконання
покарань за
спеціальним
дозволом
адміністрації
цих установ
або органів
управління
зазначеними
установами.

(Із
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
25. Участь
громадськості
у виправленні
і
ресоціалізації
засуджених.
Громадський
контроль за
дотриманням
прав засуджених
під час
виконання
кримінальних
покарань

1.
Об'єднання
громадян,
релігійні та
благодійні
організації,
окремі особи
в порядку,
встановленому
цим Кодексом
і законами
України,
можуть
надавати
допомогу органам
та установам
виконання
покарань у виправленні
засуджених і
проведенні
соціально-виховної
роботи.

2.
Громадський
контроль за
дотриманням
прав
засуджених
під час
виконання
кримінальних
покарань
здійснюють
спостережні
комісії, які
діють на
підставі цього
Кодексу та
Положення
про
спостережні
комісії, що
затверджується
Кабінетом
Міністрів
України. У
випадках,
встановлених
цим Кодексом
та законами
України,
громадський
контроль за
дотриманням
прав
засуджених
під час виконання
кримінальних
покарань
можуть здійснювати
об'єднання
громадян.

(У
редакції
Закону
України

від 21.01.2010 р. N 1828-VI)

ОСОБЛИВА
ЧАСТИНА

РОЗДІЛ
II

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАНЬ, НЕ
ПОВ'ЯЗАНИХ З
ПОЗБАВЛЕННЯМ
ВОЛІ

Глава
5

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ ШТРАФУ

Стаття
26. Порядок
виконання
покарання у
виді штрафу

1.
Засуджений
зобов'язаний
сплатити
штраф у місячний
строк після
набрання
вироком суду
законної
сили і
повідомити
про це відповідний
суд шляхом
представлення
документа
про сплату
штрафу.

2. У разі
призначення
штрафу з
розстрочкою
виплати
певними
частинами
засуджений
зобов'язаний
сплачувати
штраф у
розмірі та строки,
встановлені
вироком суду.
Про сплату відповідної
частини
штрафу
засуджений повідомляє
відповідний
суд шляхом
пред'явлення
документа
про сплату відповідної
частини
штрафу.

3. У разі
несплати
засудженим
штрафу у
строк,
передбачений
частиною
першою цієї
статті, суд
розглядає
питання про
розстрочку
виплати
несплаченої
суми штрафу
або заміну несплаченої
суми штрафу
покаранням у
виді
громадських
або виправних
робіт
відповідно
до закону.

4. У разі
несплати
засудженим
чергового
платежу при
призначенні
штрафу з
розстрочкою
виплати суд
через місяць
після
закінчення
строку
виплати
чергового
платежу замінює
несплачену
суму штрафу
покаранням у
виді
громадських
або
виправних
робіт
відповідно
до закону.

(У
редакції
Закону
України

від 04.11.2010 р. N 2677-VI)

Стаття
27. Наслідки
ухилення від
сплати штрафу

Якщо
засуджений
ухиляється
від сплати штрафу,
він
притягується
до
кримінальної
відповідальності
відповідно
до статті 389
Кримінального
кодексу України.

Стаття
28. Закінчення
виконавчих
дій

Після
стягнення
штрафу
виконавчий
лист із
відміткою
про
виконання
вироку
повертається
суду, який
постановив
вирок.

Глава
6

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
ПОЗБАВЛЕННЯ
ВІЙСЬКОВОГО,
СПЕЦІАЛЬНОГО
ЗВАННЯ,
РАНГУ, ЧИНУ
АБО КВАЛІФІКАЦІЙНОГО
КЛАСУ

Стаття
29. Порядок
виконання
покарання у
виді
позбавлення
військового,
спеціального
звання,
рангу, чину
або
кваліфікаційного
класу

1. Суд,
який постановив
вирок про
позбавлення
засудженого
військового,
спеціального
звання,
рангу, чину
або
кваліфікаційного
класу, після
набрання ним
законної
сили
направляє
копію вироку
органові чи
посадовій
особі, які
присвоїли це
звання, ранг,
чин або
кваліфікаційний
клас.

2. Після
одержання
копії вироку,
яким засудженого
позбавлено
військового,
спеціального
звання,
рангу, чину
або
кваліфікаційного
класу, орган
чи посадова
особа, які
присвоїли це
звання, ранг,
чин або
кваліфікаційний
клас, вносить
до
відповідних
документів
запис про
позбавлення
засудженого
цього звання,
рангу, чину
або
кваліфікаційного
класу і
вживає
заходів до
позбавлення
його всіх
прав і пільг,
пов'язаних з
цим званням,
рангом, чином
або
кваліфікаційним
класом.

3.
Стосовно
військовослужбовця
запасу копія
вироку
надсилається
до
військового
комісаріату
за місцем
його
проживання.

4. Орган
або посадова
особа
протягом
місяця з дня
одержання
копії вироку
сповіщає суд,
який
постановив
вирок, про
його
виконання.

Глава
7

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
ПОЗБАВЛЕННЯ
ПРАВА
ОБІЙМАТИ
ПЕВНІ ПОСАДИ
АБО
ЗАЙМАТИСЯ ПЕВНОЮ
ДІЯЛЬНІСТЮ

Стаття
30. Порядок
виконання
покарання у
виді
позбавлення
права
обіймати
певні посади
або
займатися
певною
діяльністю

1.
Виконання
покарання у
виді
позбавлення
права
обіймати
певні посади
або займатися
певною
діяльністю,
призначеного
як основне
покарання, а
також як
додаткове до
основних
покарань,
покладається
на кримінально-виконавчу
інспекцію, а
проведення індивідуально-профілактичної
роботи за місцем
проживання
засудженого -
на органи внутрішніх
справ.

2.
Виконання
покарання у
виді
позбавлення
права
обіймати
певні посади
або
займатися певною
діяльністю,
призначеного
як додаткове
покарання до
арешту,
обмеження
волі, тримання
в
дисциплінарному
батальйоні
військовослужбовців
або
позбавлення
волі на певний
строк, під
час
відбування
основного
покарання
покладається
на
адміністрацію
арештного
дому,
кримінально-виконавчої
установи,
командування
дисциплінарного
батальйону,
військової
частини чи
начальника
гарнізону.

3.
Адміністрація
арештного
дому, кримінально-виконавчої
установи,
командування
дисциплінарного
батальйону,
військової
частини чи
начальник
гарнізону, де
відбуває
покарання
особа,
засуджена до
додаткового
покарання у
виді
позбавлення
права обіймати
певні посади
або
займатися
певною
діяльністю, не
може
використовувати
засудженого
на роботах,
виконання
яких йому
заборонено
згідно з
вироком.

4.
Адміністрація
арештного
дому,
кримінально-виконавчої
установи,
командування
дисциплінарного
батальйону,
військової
частини чи
начальник
гарнізону
після відбуття
засудженим
основного
покарання або
в разі
умовно-дострокового
звільнення чи
заміни
покарання
більш м'яким
надсилає копію
вироку суду
до
кримінально-виконавчої
інспекції за
місцем
проживання
засудженого
або до
військової
частини за
місцем служби
засудженого.

Стаття
31. Обов'язки
кримінально-виконавчої
інспекції
щодо
виконання
покарання у
виді
позбавлення
права
обіймати
певні посади
або
займатися
певною
діяльністю

1.
Кримінально-виконавча
інспекція
веде облік
засуджених
до
позбавлення
права обіймати
певні посади
або
займатися
певною
діяльністю;
контролює
додержання
вимог вироку
суду
засудженим,
власником
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженим
ним органом
за місцем
роботи
засудженого,
а також
органом, що
має право
анулювати
дозвіл на
заняття
відповідним
видом
діяльності,
яка заборонена
засудженому,
вживає
заходів до
припинення
порушень
вимог вироку;
вносить подання
органу
внутрішніх
справ щодо
здійснення
приводу
засуджених,
які не
з'явилися за
викликом до
кримінально-виконавчої
інспекції без
поважних
причин,
організовує
початковий
розшук
засуджених,
місцезнаходження
яких
невідоме, та
надсилає
матеріали до
органів
внутрішніх
справ для
оголошення
розшуку
таких
засуджених.

2. У разі
невиконання
власником
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженим
ним органом
вироку суду
щодо особи,
позбавленої
права
обіймати
певні посади
або
займатися
певною
діяльністю, кримінально-виконавча
інспекція
надсилає
матеріали
прокуророві
для
вирішення питання
про
притягнення
винних осіб
до відповідальності
згідно із
законом.

Стаття
32. Обов'язки
власника
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженого
ним органу за
місцем
роботи
засуджених до
покарання у
виді
позбавлення
права обіймати
певні посади
або
займатися
певною діяльністю

Власник
підприємства,
установи,
організації
або
уповноважений
ним орган за
місцем
роботи
засудженого
зобов'язаний:

не
пізніше
трьох днів
після
одержання
копії вироку
суду
звільнити
засудженого
з посади, яку
він займає,
або від того
виду професійної
діяльності,
права на яку він
позбавлений,
внести до
трудової
книжки
засудженого
запис про те,
на якій
підставі, на
який строк і
які посади
він
позбавлений
права
обіймати або
яким видом
професійної
діяльності
він
позбавлений
права займатися,
та
повідомити
кримінально-виконавчу
інспекцію
про
виконання
вимог вироку;

за
вимогою
кримінально-виконавчої
інспекції
надавати їй
документи,
пов'язані з
виконанням
покарання.

Стаття
33. Обов'язки
органів, які
мають право анулювати
дозвіл на
заняття
певними видами
діяльності

Органи,
які мають право
анулювати
дозвіл на
заняття
певними видами
діяльності,
зобов'язані
не пізніше трьох
днів після
одержання
копії вироку
суду
анулювати
дозвіл на
заняття тим
видом діяльності,
яка
заборонена
засудженому,
вилучити
відповідний
документ,
який надає даній
особі право
займатися
певним видом
діяльності, і
повідомити
про
виконання
вимог вироку
суду
кримінально-виконавчу
інспекцію.

Стаття
34. Обов'язки
засуджених
до покарання
у виді
позбавлення
права
обіймати
певні посади
або
займатися
певною
діяльністю

1. Засуджений
до покарання
у виді
позбавлення
права
обіймати
певні посади
або
займатися певною
діяльністю
зобов'язаний
виконувати вимоги
вироку суду,
надавати за
вимогою кримінально-виконавчої
інспекції
документи,
які пов'язані
з виконанням
даного покарання,
повідомляти
інспекцію
про місце
роботи і
проживання
чи їх зміну,
з'являтися за
викликом до
кримінально-виконавчої
інспекції. У
разі неприбуття
засудженого
без поважних
причин він за
поданням
кримінально-виконавчої
інспекції
може бути
підданий
приводу органом
внутрішніх
справ.
Поважними
причинами
неявки
засудженого
до
кримінально-виконавчої
інспекції у
призначений
строк
визнаються:
несвоєчасне
одержання
виклику,
хвороба та
інші
обставини, що
фактично
позбавляють
його
можливості
своєчасно
прибути за викликом
і які
документально
підтверджені.

2.
Засудженому
забороняється
без дозволу кримінально-виконавчої
інспекції
виїжджати за
межі України.

Стаття
35. Наслідки
ухилення від
відбування покарання
у виді
позбавлення
права обіймати
певні посади
або
займатися
певною діяльністю

1. У разі
ухилення
засудженого
від відбування
покарання у
виді
позбавлення
права обіймати
певні посади
або
займатися
певною діяльністю
він
притягується
до кримінальної
відповідальності
відповідно
до статті 389
Кримінального
кодексу
України.

2. Засуджений
до
позбавлення
права
обіймати певні
посади або
займатися
певною
діяльністю,
розшук якого
оголошено у
зв'язку з
ухиленням
від
покарання,
затримується
і конвоюється
органом
внутрішніх
справ у
порядку,
передбаченому
кримінально-процесуальним
законодавством.

Глава
8

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
ГРОМАДСЬКИХ
РОБІТ

Стаття
36. Порядок
виконання
покарання у
виді
громадських
робіт

1.
Покарання у
виді
громадських
робіт відбувається
за місцем
проживання
засудженого.
Громадські
роботи
полягають у
виконанні
засудженим у
вільний від
основної
роботи чи навчання
час
безоплатних
суспільно
корисних
робіт, вид
яких
визначають
органи місцевого
самоврядування.

2.
Виконання
покарання у
виді
громадських
робіт
здійснюється
на основі
участі засуджених
у суспільно
корисній праці
і контролю за
їхньою
поведінкою
відповідно
до вимог
цього
Кодексу.

3.
Контроль за
виконанням
покарання у
виді громадських
робіт
покладається
на кримінально-виконавчу
інспекцію, а
проведення індивідуально-профілактичної
роботи за місцем
проживання
засудженого -
на органи
внутрішніх
справ.

4. Вирок
суду
приводиться
до виконання
не пізніше
десятиденного
строку з дня
набрання
вироком
законної
сили або
звернення
його до
виконання.

5.
Кримінально-виконавча
інспекція
веде облік
засуджених,
роз'яснює
порядок і
умови
відбування
покарання,
погоджує з органами
місцевого
самоврядування
перелік
об'єктів, на
яких
засуджені
відбувають громадські
роботи,
здійснює
контроль за додержанням
умов
відбування
покарання засудженими
і власником
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженим
ним органом
за місцем
відбування
засудженим
громадських робіт,
веде
сумарний
облік
відпрацьованого
засудженим
часу.

Стаття
37. Умови
відбування
покарання у
виді
громадських
робіт

1.
Засуджені до
покарання у
виді
громадських
робіт зобов'язані
додержуватися
встановлених
відповідно
до
законодавства
порядку і умов
відбування
покарання,
сумлінно
ставитися до
праці,
працювати на
визначених
для них
об'єктах і
відпрацьовувати
встановлений
судом строк
громадських
робіт,
з'являтися за
викликом до
кримінально-виконавчої
інспекції, повідомляти
інспекцію
про зміну
місця проживання,
періодично
з'являтися на
реєстрацію
до
кримінально-виконавчої
інспекції. Поважними
причинами
неявки
засудженого
до
кримінально-виконавчої
інспекції в
призначений
строк
визнаються:
несвоєчасне
одержання
виклику,
хвороба та
інші
обставини, що
фактично позбавляють
його
можливості
своєчасно прибути
за викликом і
які
документально
підтверджені.

2.
Надання
засудженому
щорічної
відпустки за
основним
місцем
роботи не
зупиняє виконання
покарання у
виді
громадських
робіт.

3.
Стосовно
особи, яка
після
постановлення
вироку
визнана
інвалідом
першої або
другої групи
або досягла
пенсійного
віку, а також
жінки, яка
стала
вагітною,
кримінально-виконавча
інспекція
направляє до
суду подання
про
звільнення
її від
подальшого
відбування
покарання.

4.
Засудженому
забороняється
без дозволу кримінально-виконавчої
інспекції
виїжджати за
межі України.

Стаття
38. Обчислення
строку
покарання у
виді
громадських
робіт

1. Строк
покарання у
виді громадських
робіт
обчислюється
в годинах,
протягом
яких
засуджений
працював за
визначеним
місцем
роботи.

2.
Громадські
роботи
виконуються
не більш як
чотири
години на
день, а
неповнолітніми
- дві години
на день, але
не менше
двадцяти п'яти
годин на
місяць.

Стаття
39. Обов'язки
власника
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженого
ним органу за
місцем
відбування
засудженими
покарання у
виді
громадських
робіт

1. На
власника
підприємства,
установи,
організації
або
уповноважений
ним орган за
місцем відбування
засудженим
покарання у
виді громадських
робіт
покладається:

погодження
з
кримінально-виконавчою
інспекцією
переліку
об'єктів, на
яких засуджені
відбувають
громадські
роботи, та
видів цих
робіт;

контроль
за
виконанням
засудженими
визначених
для них робіт
та
дотриманням
правил
техніки безпеки;

своєчасне
повідомлення
кримінально-виконавчої
інспекції
про ухилення
засудженого
від
відбування
покарання та
переведення
його на інше
місце роботи,
появу на роботі
в
нетверезому
стані, у
стані
наркотичного
або
токсичного
сп'яніння,
порушення
громадського
порядку;

ведення
обліку та
щомісячне
інформування
кримінально-виконавчої
інспекції
про кількість
відпрацьованих
засудженим
годин і його
ставлення до
праці.

2. У разі
систематичного
несвоєчасного
подання
інформації
про
виконання
громадських
робіт або
нездійснення
контролю
відповідальною
особою за
роботою та
поведінкою
засудженого,
а також
невиконання
інших вимог
цієї статті
кримінально-виконавча
інспекція надсилає
матеріали
прокуророві
для вирішення
питання про
притягнення
винних осіб
до
відповідальності
згідно із
законом.

3. У разі
ушкодження
здоров'я під
час виконання
громадських
робіт
відшкодування
шкоди
засудженому
здійснюється
відповідно до
законодавства
про
страхування
від нещасного
випадку.

Стаття
40. Відповідальність
засуджених
до покарання
у виді
громадських
робіт

1. За
порушення
порядку та
умов
відбування покарання
у виді
громадських
робіт, а
також порушення
громадського
порядку, за
яке засудженого
було
притягнуто
до
адміністративної
відповідальності,
до нього
кримінально-виконавчою
інспекцією
може бути
застосоване
застереження
у виді
письмового
попередження
про притягнення
до
кримінальної
відповідальності.

2.
Стосовно
особи, яка
ухиляється
від відбування
покарання у
виді
громадських
робіт, кримінально-виконавча
інспекція
надсилає
матеріали
прокуророві
для
вирішення
питання про притягнення
до
кримінальної
відповідальності
відповідно
до статті 389
Кримінального
кодексу
України.

3.
Ухиленням
від
відбування
покарання у
виді
громадських
робіт є:

невиконання
встановлених
обов'язків,
порушення порядку
та умов
відбування
покарання, а
також
притягнення
до
адміністративної
відповідальності
за
правопорушення,
які були вчинені
після
письмового
попередження;

невихід
більше двох
разів
протягом
місяця на
громадські
роботи без
поважних
причин, а
також допущення
більше двох
порушень
трудової
дисципліни
протягом
місяця, поява
на роботі в
нетверезому
стані, у
стані
наркотичного
або токсичного
сп'яніння.

4.
Засуджений
до
громадських
робіт, розшук
якого
оголошено у
зв'язку з
ухиленням
від
покарання,
затримується
і
конвоюється
органом
внутрішніх
справ у
порядку,
передбаченому
кримінально-процесуальним
законодавством.

Глава
9

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
ВИПРАВНИХ
РОБІТ

Стаття
41. Порядок
виконання
покарання у
виді виправних
робіт

1.
Покарання у
виді
виправних
робіт
відбувається
на
підприємстві,
в установі,
організації
незалежно
від форми
власності за
місцем
роботи
засудженого.

2.
Виконання
покарання у
виді
виправних
робіт
здійснюється
на основі
участі
засуджених у
суспільно
корисній
праці і
контролю за
їхньою поведінкою
відповідно
до вимог
цього Кодексу.

3.
Контроль за
виконанням
покарання у
виді виправних
робіт
покладається
на кримінально-виконавчу
інспекцію, а
проведення
індивідуально-профілактичної
роботи за місцем
проживання
засудженого -
на органи
внутрішніх
справ.

4. Вирок
суду
приводиться
до виконання
не пізніше
десятиденного
строку з дня
набрання
вироком
законної
сили або
звернення
його до
виконання.

5.
Кримінально-виконавча
інспекція
веде облік
засуджених;
роз'яснює
порядок та
умови
відбування
покарання;
здійснює
контроль за
додержанням
порядку та
умов
відбування
покарання
засудженими
і власником
підприємства,
установи, організації
або
уповноваженим
ним органом
за місцем
роботи
засудженого;
бере участь у
виховній
роботі із
засудженим;
контролює
поведінку
засуджених;
вносить
подання
органу внутрішніх
справ щодо
здійснення
приводу засуджених,
які не
з'явилися за
викликом до
кримінально-виконавчої
інспекції
без поважних
причин;
організовує
початковий
розшук
засуджених,
місцезнаходження
яких
невідоме, та
надсилає
матеріали до
органу
внутрішніх
справ для
оголошення
розшуку
таких
засуджених;
застосовує
заходи
заохочення і
стягнення;
дає дозвіл на
звільнення з
роботи засуджених
за власним
бажанням
протягом
строку
відбування
ними
покарання.

6.
Засуджені
зобов'язані:
додержуватися
встановлених
порядку та
умов
відбування
покарання;
сумлінно
ставитися до
праці; з'являтися
за викликом
до
кримінально-виконавчої
інспекції;
повідомляти
кримінально-виконавчу
інспекцію
про зміну місця
проживання;
періодично
з'являтися на
реєстрацію
до
кримінально-виконавчої
інспекції.
Поважними
причинами
неявки засудженого
до
кримінально-виконавчої
інспекції в
призначений
строк
визнаються:
несвоєчасне
одержання
виклику,
хвороба та
інші обставини,
що фактично
позбавляють
його
можливості
своєчасно
прибути за
викликом і
які документально
підтверджені.

Стаття
42. Умови
відбування
покарання у
виді
виправних
робіт

1.
Протягом
строку
відбування
покарання засудженим
забороняється
звільнятися
з роботи за
власним
бажанням без
дозволу
кримінально-виконавчої
інспекції.
Дозвіл на
звільнення може
бути наданий
після
перевірки
обґрунтованості
заяви
засудженого
та за наявності
довідки з
нового місця
роботи про
можливість
його
працевлаштування.

2. Особам,
засудженим до
покарання у
виді
виправних
робіт, надається
щорічна
відпустка,
час якої не
зараховується
до строку
відбування
покарання.

3. Час
відбування
засудженим
покарання у
виді
виправних
робіт
зараховується
в загальний
стаж роботи.

4.
Засудженим
забороняється
без дозволу
кримінально-виконавчої
інспекції
виїжджати за
межі України.

5.
Стосовно
особи, яка
стала
непрацездатною
після
постановлення
вироку суду,
кримінально-виконавча
інспекція
вносить
подання до
суду про
заміну
виправних
робіт штрафом.

6.
Стосовно особи,
яка після
постановлення
вироку суду досягла
пенсійного
віку, а також
жінки, яка стала
вагітною,
кримінально-виконавча
інспекція
вносить
подання до
суду про
звільнення
такої особи
від
відбування
покарання.

Стаття
43. Обчислення
строку
покарання у
виді
виправних
робіт

1. Строк
покарання у
виді
виправних
робіт обчислюється
роками,
місяцями і
днями, протягом
яких
засуджений
працював і з
його заробітку
провадилося
відрахування.
Число днів,
відпрацьованих
засудженим,
має бути не менше
числа
робочих днів,
які
припадають
на кожний
місяць
встановленого
судом строку
покарання.
Якщо
засуджений
не
відпрацював
зазначену
кількість днів
і відсутні
підстави,
встановлені
цим Кодексом
для заліку
невідпрацьованих
днів у строк
покарання,
відбування
покарання триває
до повного
відпрацювання
засудженим
призначеної
кількості
робочих днів.
Початком
строку
відбування
покарання
вважається
день, з якого
фактично
розпочато
відрахування
із заробітку
засудженого.

2. У строк
відбування
покарання
зараховується
час, протягом
якого засуджений
не працював з
поважних
причин і за ним
відповідно
до закону
зберігалася
заробітна
плата, а
також час,
коли
засудженому не
надавалася
робота на
підприємстві,
в установі,
організації,
та час,
протягом
якого засуджений
перебував на
обліку в
державній службі
зайнятості і
йому було
надано статус
безробітного.

3. У строк
відбування
покарання не
зараховується
час хвороби,
викликаної
алкогольним,
наркотичним
або
токсичним
сп'янінням або
діями,
пов'язаними з
ним, грубим
порушенням
правил
техніки
безпеки, умисним
заподіянням
собі
тілесних
ушкоджень;
час
відбування
адміністративного
стягнення у
виді
адміністративного
арешту або
виправних
робіт, а
також
тримання під
вартою як
запобіжного
заходу з
іншої кримінальної
справи у
період
відбування
покарання у
випадках,
коли вина у
вчиненні
злочину
доведена у встановленому
законом
порядку.

Стаття
44. Обов'язки
власника
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженого
ним органу за
місцем
відбування
засудженими
покарання у
виді
виправних
робіт

1. На
власника
підприємства,
установи,
організації
або уповноважений
ним орган за
місцем
відбування засудженим
покарання у
виді
виправних
робіт
покладається:

щомісячне
відрахування
визначеної
вироком суду
частини
заробітної
плати і перерахування
утриманої
суми в доход
держави;

додержання
порядку та
умов
відбування
покарання,
передбачених
цим Кодексом;

своєчасне
інформування
кримінально-виконавчої
інспекції
про ухилення
засудженого
від
відбування
покарання,
переведення
засудженого
на іншу
роботу чи
посаду, а також
його звільнення;

щомісячне
інформування
кримінально-виконавчої
інспекції
про
кількість
робочих днів
за графіком
на
підприємстві,
в установі,
організації,
кількість
фактично
відпрацьованих
засудженим
робочих днів,
розмір
заробітної
плати і
утримань з
неї за вироком
суду,
кількість
прогулів,
кількість
днів тимчасової
непрацездатності
за листком непрацездатності
та з інших
причин.

2. У разі
систематичного
неправильного
або несвоєчасного
відрахування
сум із заробітку
засудженого,
а також
невиконання
інших вимог
цієї статті
кримінально-виконавча
інспекція надсилає
матеріали
прокуророві
для вирішення
питання про
притягнення
винних осіб до
відповідальності
згідно із
законом.

Стаття
45. Порядок
провадження
відрахувань із
заробітку
засуджених
до виправних
робіт

1.
Кримінально-виконавча
інспекція
здійснює
контроль за
правильністю
і
своєчасністю
відрахувань
із заробітку
засуджених
до виправних
робіт і
перерахуванням
відрахованих
сум у доход
держави.

2.
Відрахування
провадяться
з усієї суми
заробітку,
без
виключення з
цієї суми
податків та
інших
платежів і
незалежно від
наявності
претензій до
засудженого
за
виконавчими
документами,
за кожний
відпрацьований
місяць при
виплаті
заробітної
плати. В осіб,
які працюють
за
сумісництвом,
відрахування
провадяться
із заробітку за
кожним
місцем
роботи.
Відрахування
відповідно до
вироку суду
починаються
з наступного
дня після
надходження
вироку та
повідомлення
на
підприємство,
в установу чи
організацію,
але не раніше
ніж вирок
набрав
чинності.

3.
Відрахування
не
провадяться
з грошових допомог,
які
одержуються
в порядку
загальнообов'язкового
державного
соціального
страхування
і
соціального
забезпечення,
виплат
одноразового
характеру, не
передбачених
системою
оплати праці,
сум, які
виплачуються
як
компенсація
за витрати,
пов'язані з
відрядженням,
та інших
компенсаційних
виплат.

Стаття
46. Заходи
заохочення і
стягнення, що
застосовуються
до осіб,
засуджених
до виправних
робіт

1.
Власник
підприємства,
установи,
організації
або
уповноважений
ним орган
щодо засуджених
до покарання
у виді
виправних
робіт може
застосовувати
заходи заохочення
і стягнення,
передбачені
законодавством
про працю.

2.
Кримінально-виконавча
інспекція за
зразкову
поведінку і
сумлінне
ставлення до
праці щодо
засуджених
може
застосовувати
такі заходи
заохочення:

подання
до суду
матеріалів
на
засудженого
щодо умовно-дострокового
звільнення
або заміни невідбутої
частини
покарання
штрафом;

зарахування
часу
щорічної
відпустки у
строк
відбування
покарання.

3.
Подання про
умовно-дострокове
звільнення
засудженого
від
покарання або
заміну
невідбутої
частини
покарання штрафом
надсилається
до суду
кримінально-виконавчою
інспекцією з
урахуванням
характеристики
на нього
власника
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженого
ним органу за
місцем
роботи
засудженого.

4. За
порушення
порядку та
умов
відбування
покарання у
виді
виправних
робіт до
засудженого
може
застосовуватися
застереження
у виді письмового
попередження
про
притягнення до
кримінальної
відповідальності.

5.
Стосовно
особи, яка
ухиляється
від відбування
покарання у
виді
виправних
робіт,
кримінально-виконавча
інспекція
надсилає
прокуророві
матеріали
для
вирішення
питання про
притягнення
до
кримінальної
відповідальності
відповідно
до статті 389
Кримінального
кодексу
України.

6.
Ухиленням
засудженого
від
відбування
покарання у
виді
виправних
робіт є:

невиконання
встановлених
обов'язків;

порушення
порядку та
умов
відбування
покарання;

вчинення
проступку, за
який його
було притягнуто
до
адміністративної
відповідальності;

допущення
більше двох
разів
протягом місяця
прогулів, а
також більше
двох
порушень
трудової
дисципліни
протягом
місяця або
поява на
роботі в
нетверезому
стані, у
стані наркотичного
або
токсичного
сп'яніння.

7.
Засуджений
до виправних
робіт, розшук
якого
оголошено у
зв'язку з
ухиленням
від покарання,
затримується
і
конвоюється
органом внутрішніх
справ у
порядку,
передбаченому
кримінально-процесуальним
законодавством.

Глава
10

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
СЛУЖБОВИХ
ОБМЕЖЕНЬ ДЛЯ
ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ

Стаття
47. Порядок
виконання
покарання у
виді
службових обмежень
для
військовослужбовців

1. Суд,
який
постановив
вирок про
службове обмеження
для
військовослужбовця,
після набрання
ним законної
сили
направляє
копію вироку
командиру
військової
частини, де проходить
службу
засуджений
військовослужбовець.

2. Після
одержання
копії вироку
командир
військової
частини
видає
відповідний
наказ, у якому
зазначається
розмір
відрахувань
в доход
держави з
грошового
утримання
засудженого
військовослужбовця,
строк,
протягом якого
він не може
бути
підвищений
за посадою, у
військовому
званні, а
також який
строк не
зараховується
йому в строк
вислуги
років для присвоєння
чергового
військового
звання. Наказ
оголошується
по
військовій
частині і доводиться
до відома
засудженого
військовослужбовця.

3. Про
прийняття
вироку до
виконання
командир
військової
частини
протягом трьох
днів
сповіщає суд,
який
постановив
вирок.

4. За три
дні до
закінчення
встановленого
вироком суду
строку
службового
обмеження для
військовослужбовця
командир
військової
частини
видає наказ
про
припинення
його виконання
із
зазначенням
дати
припинення.

5.
Засуджені,
які
відбувають
покарання у
виді
службових
обмежень для
військовослужбовців
і визнані
військово-лікарською
комісією
непридатними
за станом
здоров'я до військової
служби із
зняттям з
військового
обліку або
непридатними
до
військової
служби у мирний
час,
звільняються
судом від
покарання за
поданням
командира
військової
частини і
висновком
військово-лікарської
комісії.

Глава
11

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
КОНФІСКАЦІЇ
МАЙНА

Стаття
48. Порядок
виконання
покарання у
виді
конфіскації
майна

1. Суд,
який
постановив
вирок, що
передбачає як
додаткове
покарання
конфіскацію
майна, після
набрання ним
законної
сили надсилає
виконавчий
лист, копію
опису майна і
копію вироку
для
виконання
Державній
виконавчій
службі, про що
сповіщає
відповідну
фінансову
установу. У
разі
відсутності
у справі
опису майна засудженого
надсилається
довідка про
те, що опису
майна не
проводилося.

2.
Виконання
покарання у
виді
конфіскації
майна
здійснюється
Державною
виконавчою службою
за місцезнаходженням
майна
відповідно
до Закону України
"Про
виконавче
провадження".

Стаття
49. Майно, що
підлягає
конфіскації

1.
Конфіскації
підлягає
майно, що є
власністю
засудженого,
в тому числі
його частка у
спільній
власності,
статутному
фонді суб'єктів
господарської
діяльності,
гроші, цінні
папери та інші
цінності,
включаючи ті,
що
знаходяться
на рахунках і
на вкладах чи
на
зберіганні у
фінансових
установах, а
також майно,
передане
засудженим у
довірче
управління.

2. Не
підлягає
конфіскації
майно, що
належить
засудженому
на правах
приватної
власності чи
є його
часткою у
спільній
власності, необхідне
для
засудженого
та осіб, які
перебувають
на його
утриманні.
Перелік
такого майна
визначається
законом
України.

3. Спори,
пов'язані з
конфіскацією
майна, вирішуються
в порядку,
встановленому
законом.

Глава
12

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ АРЕШТУ

Стаття
50. Місця
відбування
покарання у
виді арешту

1. Особи,
засуджені до
арешту,
відбувають
покарання, як
правило, за
місцем
засудження в арештних
домах, а
військовослужбовці
- на
гауптвахтах.

2.
Засуджений
відбуває
весь строк
покарання в
одному
арештному
домі.

3.
Переведення
засудженого
до арешту з
одного
арештного
дому до
іншого
допускається
в разі його
хвороби або
для
забезпечення
його безпеки,
а також з
інших
поважних причин,
що
перешкоджають
дальшому
перебуванню
засудженого
в даному
арештному
домі.

Стаття
51. Порядок і
умови
виконання
покарання у
виді арешту

1.
Засуджені до
покарання у
виді арешту
тримаються в
умовах
ізоляції з
роздільним
триманням
чоловіків,
жінок, неповнолітніх
та
засуджених,
які раніше відбували
покарання в
місцях
позбавлення
волі.

2. На
засуджених
до арешту
поширюються
обмеження,
встановлені
кримінально-виконавчим
законодавством
для осіб, які
відбувають
покарання у
виді
позбавлення
волі.

3. Засудженим
до арешту
забороняється:

побачення
з родичами та
іншими
особами, за винятком
адвокатів
або інших
фахівців у галузі
права, які за
законом
мають право
на надання
правової
допомоги
особисто чи
за дорученням
юридичної
особи;

одержання
посилок
(передач) і
бандеролей,
за винятком
посилок
(передач), що
містять
предмети
одягу за
сезоном.

4.
Засуджені
мають право
витрачати на
місяць для
придбання
продуктів
харчування і
предметів
першої
потреби
гроші в сумі
до сімдесяти
відсотків
мінімального
розміру заробітної
плати.

5.
Засудженим
до арешту
надається
прогулянка
тривалістю
до однієї
години, а
неповнолітнім
- до двох
годин.

6. За
виняткових
обставин
засудженим
до арешту
може бути
надано право
на телефонну
розмову з
близькими
родичами.

Стаття
52. Залучення осіб,
засуджених
до арешту, до
праці

Засуджені
можуть
залучатися
без оплати праці
до робіт з
благоустрою
арештних
домів, а
також
поліпшення
житлово-побутових
умов
засуджених
або до
допоміжних
робіт із забезпечення
арештних
домів
продовольством.

До цих
робіт
засуджені
залучаються,
як правило, в
порядку
черговості і
не більш як
на дві години
на день.

Стаття
53.
Матеріально-побутове
забезпечення
і медичне
обслуговування
засуджених до
арешту

1.
Матеріально-побутове
забезпечення
і медичне
обслуговування
засуджених
до арешту
здійснюються
відповідно
до норм,
встановлених
для осіб, які
відбувають
покарання у
виді
позбавлення
волі.

2.
Матеріально-побутове
забезпечення
і медичне
обслуговування
в арештних
домах здійснюються
органами
виконання
покарань у порядку,
передбаченому
законодавством.

Стаття
54. Заходи
заохочення
та стягнення,
що
застосовуються
до осіб,
засуджених
до арешту

1. За
сумлінну
поведінку до
осіб,
засуджених
до арешту,
можуть
застосовуватися
заходи заохочення
у виді подяки
або
дострокового
зняття раніше
накладеного
стягнення.

2. За
порушення
порядку
відбування
покарання у
виді арешту
до осіб,
засуджених
до арешту,
можуть
застосовуватися
заходи
стягнення у
виді догани
або
поміщення в
карцер строком
до десяти
діб.

3.
Порядок
застосування
заходів
заохочення
та стягнення
щодо осіб,
засуджених до
арешту,
регулюється
цим Кодексом
і здійснюється
начальником
арештного
дому чи його
заступником.
Стягнення у
виді
поміщення в
карцер
застосовується
за
постановою начальника
арештного
дому.

Стаття
55.
Особливості відбування
арешту
засудженими
військовослужбовцями

1.
Військовослужбовці,
засуджені до
арешту, відбувають
покарання на
гауптвахті.

2. На
гауптвахті
роздільно
тримаються:

засуджені
військовослужбовці
з числа офіцерського
складу
окремо від
інших категорій
військовослужбовців;

засуджені
військовослужбовці,
які мають звання
прапорщиків,
мічманів,
сержантів і старшин,
окремо від
військовослужбовців
рядового
складу;

засуджені
військовослужбовці,
які проходять
службу за призовом,
окремо від
засуджених
військовослужбовців,
які
проходять
службу за
контрактом.

3.
Військовослужбовці,
засуджені до
арешту, направляються
на
гауптвахту
для відбування
арешту в
десятиденний
строк після
одержання
розпорядження
суду про
виконання вироку.

4.
Порядок і
умови
відбування
арешту
засудженими
військовослужбовцями
визначаються
цим Кодексом
та
нормативно-правовими
актами
Міністерства
оборони України.

5. Час
відбування
арешту до
загального
строку
військової
служби і
вислуги
років для присвоєння
чергового
військового
звання не
зараховується,
крім
випадків,
передбачених
частиною
восьмою цієї
статті.

6. Під час
відбування
арешту
засуджений
військовослужбовець
не може бути
представлений
до
присвоєння
чергового
військового
звання,
призначений
на вищу
посаду, переведений
на нове місце
служби,
звільнений з
військової
служби, за винятком
випадків
визнання
його
непридатним
до
військової
служби за
станом
здоров'я.

7.
Засудженим
військовослужбовцям
під час відбування
арешту
виплачується
оклад за військове
звання.

8. За
сумлінну
поведінку і ставлення
до
військової
служби до
засуджених
військовослужбовців
можуть
застосовуватися
заходи
заохочення у
виді подяки,
дострокового
зняття
раніше
накладеного
стягнення чи
зарахування
часу
відбування
арешту в
загальний
строк
військової
служби
повністю або
частково.

9. За
порушення
порядку
відбування
покарання до
засуджених
військовослужбовців
можуть
застосовуватися
заходи
стягнення у виді
догани чи
переведення
в одиночну
камеру на
строк до
десяти діб.

10. Правом
застосування
заходу
заохочення у виді
зарахування
часу
відбування
арешту до
загального
строку
військової
служби
користується
начальник
органу
управління
Військової
служби
правопорядку
у Збройних
Силах України.
Правом
застосування
інших заходів
заохочення і
стягнення
користуються
начальник
органу управління
Військової
служби
правопорядку
у Збройних
Силах
України і
начальник гарнізону.

Глава
13

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
ОБМЕЖЕННЯ
ВОЛІ

Стаття
56. Місця
відбування
покарання у
виді
обмеження
волі

1. Особи,
засуджені до
обмеження
волі, відбувають
покарання у
виправних
центрах, як
правило, у
межах
адміністративно-територіальної
одиниці
відповідно
до їх місця
проживання
до засудження.

2.
Місцеві
органи
виконавчої
влади та
органи
місцевого
самоврядування
зобов'язані сприяти
адміністрації
виправних
центрів у
трудовому і
побутовому
влаштуванні
засуджених.

3.
Управління
(відділи)
центрального
органу виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань в
Автономній
Республіці
Крим, областях,
місті Києві
та Київській
області за
погодженням
з органами
місцевого
самоврядування
визначають
межі
виправних
центрів.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
16.04.2009 р. N 1276-VI)

Стаття
57.
Направлення
засуджених
до обмеження
волі для
відбування
покарання

1. Особи,
засуджені до
обмеження
волі, прямують
за рахунок
держави до
місця
відбування
покарання
самостійно.
Кримінально-виконавча
інспекція
згідно з
вироком суду
вручає
засудженому
припис про
виїзд до
місця
відбування
покарання. Не
пізніше
трьох діб з
дня одержання
припису
засуджений
зобов'язаний
виїхати до місця
відбування
покарання і
прибути туди відповідно
до вказаного
в приписі
строку.

2. З
урахуванням
особи та
інших
обставин справи
суд може
направити
засудженого
до обмеження
волі до місця
відбування
покарання у
порядку,
встановленому
для осіб,
засуджених
до
позбавлення
волі. У цьому
випадку
засуджений
звільняється
з-під варти
при прибутті
до місця
відбування
покарання.

3.
Засуджені,
яким
обмеження
волі
призначено
відповідно
до статей 82 і 389
Кримінального
кодексу
України,
направляються
виправною колонією
чи
кримінально-виконавчою
інспекцією до
місця
відбування
покарання у
порядку, передбаченому
частинами
першою і
другою цієї
статті.

4.
Засуджений,
який
ухиляється
від одержання
припису про
виїзд або не
виїхав у
встановлений
строк до
місця
відбування
покарання, за
поданням
кримінально-виконавчої
інспекції
затримується
органом
внутрішніх
справ для
встановлення
причин порушення
порядку
слідування
до місця
відбування
покарання.

У разі
невиїзду без
поважних
причин суд за
поданням
кримінально-виконавчої
інспекції
направляє
засудженого
до місця
відбування
покарання в
порядку,
встановленому
для
засуджених
до
позбавлення
волі.

5. У разі
неприбуття
засудженого
до місця відбування
покарання
органом
внутрішніх справ
за поданням
кримінально-виконавчої
інспекції
оголошується
його розшук.
Після
затримання
засуджений
направляється
до місця
відбування
покарання в
порядку,
встановленому
для засуджених
до
позбавлення
волі.

Стаття
58. Обчислення
строку
покарання у
виді
обмеження
волі

1. Строк
покарання
обчислюється
з дня прибуття
і постановки
засудженого
на облік у
виправному
центрі.

2. У строк
покарання за
правилами,
передбаченими
у статті 72
Кримінального
кодексу України,
зараховується
час
попереднього
ув'язнення
під вартою, а
також час
слідування
під вартою до
виправного
центру.

Стаття
59. Порядок і
умови
відбування
покарання у
виді
обмеження
волі

1. Усі
новоприбулі
до
виправного
центру засуджені
тримаються в
окремих
приміщеннях, де
протягом
чотирнадцяти
діб
проходять медичне
обстеження
для
виявлення
інфекційних
та інших
захворювань,
а також
первинне
психолого-педагогічне
та інше
вивчення.

2.
Засуджені до
обмеження
волі мають
право:

носити
цивільний
одяг, мати
при собі
гроші та
цінні речі,
користуватися
грішми без обмежень;

відправляти
листи,
отримувати
посилки (передачі)
і бандеролі,
одержувати
короткострокові
побачення
без обмежень,
а тривалі
побачення -
до трьох діб
один раз на
місяць.

3.
Засудженим
може бути
дозволено
короткочасні
виїзди за
межі
виправного
центру за обставин,
передбачених
законом для
осіб, засуджених
до
позбавлення
волі, а також
з інших поважних
причин у
таких
випадках:

за
необхідності
звернутися в
медичний заклад
з приводу
захворювання
чи лікування за
наявності
відповідного
медичного
висновку;

для
складання
іспитів у
навчальному
закладі;

за викликом
судових і
слідчих
органів - на
період провадження
слідства чи
дізнання;

для
попереднього
вирішення
питань трудового
і побутового
влаштування
після звільнення
- строком до
семи діб, без
урахування
часу на
дорогу;

у разі
виникнення
інших
життєво
необхідних
обставин, які
потребують
присутності
засудженого.

4. Особи,
засуджені до
обмеження
волі, зобов'язані:

виконувати
законні
вимоги
адміністрації
виправного
центру, які
стосуються
порядку
відбування
призначеного
покарання;

сумлінно
працювати у
місці, визначеному
адміністрацією
виправного центру;

постійно
знаходитися
в межах
виправного центру
під наглядом,
залишати
його межі лише
за
спеціальним
дозволом
адміністрації
цього центру,
проживати за
особистим
посвідченням,
яке
видається
взамін
паспорту;

проживати,
як правило, у
спеціально
призначених
гуртожитках.
Перебування
засудженого у
вільний від
роботи час
поза
гуртожитком допускається
з дозволу
адміністрації
виправного
центру, яка з
цього
питання
виносить
вмотивовану
постанову.

5.
Засудженим
до обмеження
волі
забороняється:

доставляти
і зберігати
на території,
де вони
проживають,
предмети,
вироби і
речовини, перелік
яких
визначений
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань. У разі
виявлення
таких предметів,
виробів і
речовин у
засудженого
вони
підлягають
вилученню і
зберіганню,
речі, вилучені
з обігу,
знищуються.
Про вилучення
предметів,
виробів і
речовин
посадовою особою
виправного
центру
складається
протокол;

вживати
спиртні
напої і пиво,
наркотичні
засоби,
психотропні
речовини або
їх аналоги чи
інші
одурманюючі
засоби.

6.
Засуджені,
які
відбувають
покарання у
виді
обмеження
волі, а також
приміщення, в
яких вони
проживають,
можуть
піддаватися
обшуку, а
їхні речі,
посилки,
передачі і
бандеролі, що
надійшли, -
огляду.
Огляди і
обшуки
приміщень, де
проживають
засуджені з
сім'ями,
провадяться
за наявності
встановлених
законом підстав,
за
вмотивованим
рішенням
суду.

Жиле
приміщення,
де проживає
засуджений із
сім'єю, може
відвідуватися,
як правило, в
денний час
уповноваженими
працівниками
виправного
центру.

7.
Засуджені,
які не
допускають
порушень встановленого
порядку
виконання
покарання у
виді
обмеження
волі і мають
сім'ї, після відбуття
шести
місяців
строку
покарання можуть
за
постановою
начальника
виправного
центру
проживати за
межами гуртожитку
із своїми
сім'ями.

Ці
особи
зобов'язані
від одного до
чотирьох
разів на
тиждень
з'являтися у
виправний центр
для
реєстрації.

8. Особи,
зазначені в
частині
шостій цієї
статті,
можуть
проживати із
своїми сім'ями
в
орендованих
квартирах
або
придбавати житло
в межах
виправного
центру.

9.
Стосовно
особи, яка
після
постановлення
вироку
визнана
інвалідом
першої чи
другої групи
або досягла
пенсійного
віку, або захворіла
на тяжку
хворобу, яка
перешкоджає
відбуванню
покарання, а
також
стосовно
жінки, яка
завагітніла,
кримінально-виконавча
інспекція чи
адміністрація
виправного
центру вносить
до суду
подання про
звільнення
такої особи
від
відбування
покарання.

10.
Порядок і
умови
виконання
покарання у
виді
обмеження
волі і
нагляду за
засудженими
визначаються
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань.

(Із
змінами і
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
60. Умови праці
засуджених
до обмеження
волі

1.
Засуджені до
обмеження
волі
залучаються до
праці, як
правило, на
виробництві
виправних
центрів, а
також на
договірній
основі на
підприємствах,
в установах
чи організаціях
усіх форм
власності за
умови
забезпечення
належного
нагляду за
їхньою
поведінкою.

2. Праця
засуджених
до обмеження
волі регулюється
законодавством
про працю, за
винятком
правил
прийняття на
роботу,
звільнення з
роботи,
переведення
на іншу
роботу.

3.
Переведення
засуджених
на іншу
роботу, в тому
числі в іншу
місцевість,
може
здійснюватися
власником підприємства,
установи,
організації
або уповноваженим
ним органом
за
погодженням
з адміністрацією
виправного
центру.

4.
Засудженим
незалежно
від усіх
відрахувань
належить
виплачувати
не менш як
сімдесят
п'ять
відсотків
загальної
суми
заробітку.

Стаття
61. Обов'язки
адміністрації
виправного
центру

1.
Адміністрація
виправного
центру веде
облік
засуджених,
роз'яснює
порядок і
умови відбування
покарання,
організовує
трудове і
побутове
влаштування
засуджених;
забезпечує
додержання
умов праці
засуджених,
порядку та
умов
відбування
покарання;
здійснює нагляд
і заходи
попередження
порушень
порядку
відбування
покарання;
проводить із
засудженими
соціально-виховну
роботу; застосовує
встановлені
законом
заходи
заохочення і
стягнення;
здійснює
роботу щодо
підготовки
засуджених
до
звільнення.

2.
Порядок
здійснення
зазначених
повноважень
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань.

Стаття
62. Обов'язки
власника
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженого
ним органу за
місцем
роботи
засуджених
до обмеження
волі

1.
Власник
підприємства,
установи,
організації
або
уповноважений
ним орган за
місцем роботи
засуджених
до обмеження
волі зобов'язаний
забезпечити
їх залучення
до суспільно
корисної
праці з
урахуванням
стану
здоров'я та,
за
можливістю,
спеціальності,
організовувати
первинну
професійну
підготовку і
створити
необхідні побутові
умови.

2. Про
запізнення
засудженого
на роботу та
його
відсутність
на роботі з
невідомих
причин
власник
підприємства,
установи,
організації
або
уповноважений
ним орган
зобов'язаний
негайно
повідомити
адміністрацію
виправного
центру.

3.
Власнику
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженому
ним органу,
де працюють
засуджені,
забороняється
звільняти їх
з роботи,
крім таких
випадків:

звільнення
від
відбування
покарання на
підставах,
передбачених
Кримінальним
кодексом
України;

переведення
засудженого
на роботу на
інше
підприємство,
в установу чи
організацію або
для дальшого
відбування
покарання до
іншого
виправного
центру;

набрання
законної
сили вироком
суду, за яким
особа, що
відбуває
покарання у
виді обмеження
волі,
засуджена до
позбавлення
волі;

неможливість
виконання
даної роботи
за станом
здоров'я.

Стаття
63. Медичне
обслуговування
засуджених
до обмеження
волі

1.
Лікувально-профілактична
і
протиепідемічна
робота у
виправних
центрах
організовується
і
проводиться
на загальних
підставах
відповідно
до
законодавства
про охорону
здоров'я
органами і
закладами
охорони
здоров'я.

2. Направлення
засуджених
до
лікувальних
закладів
визначається
згідно з
порядком обслуговування
населення
органами
охорони
здоров'я.

Стаття
64.
Матеріально-побутове
забезпечення
засуджених
до обмеження
волі

1.
Засуджені,
які
тримаються у
виправних
центрах, забезпечуються
індивідуальним
спальним місцем,
інвентарем і
постільними
речами, а продукти
харчування і
речове майно
придбавають
за власні
кошти. Норма
жилої площі на
одного
засудженого
не може бути
меншою чотирьох
квадратних
метрів.
Комунально-побутові
та інші
послуги
оплачуються
засудженими
на загальних
підставах.

2.
Засудженим,
які не
працюють у
зв'язку із захворюванням,
а також з
причин, від
них не залежних,
і не
одержують за
цей час
заробітної
плати або
інших
доходів,
харчування
та комунально-побутові
послуги
надаються за
встановленими
нормами за
рахунок
виправного
центру.

3.
Засуджені,
які
направлені
на лікування
до
лікувальних
закладів
охорони
здоров'я, забезпечуються
цими
лікувальними
закладами
всіма видами
довольства
на загальних
підставах.

4. У необхідних
випадках
адміністрація
виправного
центру або
підприємства,
установи чи
організації,
де
працевлаштований
засуджений,
може
видавати
йому аванс із
наступним
відшкодуванням.

5. Із
засуджених,
які
тримаються в
дисциплінарних
ізоляторах,
стягується
повна
вартість
харчування,
наданого їм
за встановленими
нормами.

Стаття
65.
Соціально-виховна
робота із
засудженими
до обмеження
волі

1. З
особами, які
відбувають
покарання у
виді
обмеження
волі,
адміністрацією
виправного
центру, а
також
власником
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженим
ним органом,
де працюють
засуджені, і
громадськими
організаціями
проводиться
соціально-виховна
робота.

2.
Активна
участь
засуджених у
виховних заходах
заохочується
і
враховується
при визначенні
ступеня
їхнього виправлення.

Стаття
66. Участь
засуджених
до обмеження
волі в
самодіяльних
організаціях

1.
Засуджені,
які
відбувають
покарання у
виді
обмеження
волі, можуть
створювати
самодіяльні
організації
засуджених і
брати участь
в їх роботі.

2. У
виправних
центрах забороняється
діяльність
політичних
партій та
профспілок.

Стаття
67. Заходи
заохочення,
що
застосовуються
до осіб,
засуджених
до обмеження
волі

1. За
сумлінну
поведінку і
ставлення до
праці до
засуджених
можуть
застосовуватися
такі заходи
заохочення:

подяка;

нагородження
похвальною
грамотою;

грошова
премія;

нагородження
подарунком;

дострокове
зняття
раніше
накладеного
стягнення;

дозвіл
на виїзд до
близьких
родичів за
межі
виправного
центру на
святкові,
неробочі та
вихідні дні.

2.
Засуджені,
які стали на
шлях
виправлення
або
сумлінною
поведінкою і
ставленням
до праці
довели своє
виправлення,
можуть бути у
встановленому
законом
порядку
представлені
до заміни невідбутої
частини
покарання
більш м'яким
або до
умовно-дострокового
звільнення
від відбування
покарання.

Стаття
68. Заходи
стягнення, що
застосовуються
до осіб,
засуджених
до обмеження
волі

1. До
засуджених,
які
порушують
трудову дисципліну
і
встановлений
порядок
відбування
покарання,
адміністрація
виправного
центру може
застосовувати
такі заходи стягнення:

попередження;

догана;

сувора
догана;

абзац
п'ятий
виключено

заборона
проживати
поза
гуртожитком
строком до
трьох
місяців;

заборона
виходу за
межі
виправного
центру у
вільний від
роботи час на
строк до
трьох
місяців;

поміщення
в дисциплінарний
ізолятор
строком до
десяти діб.

2.
Стосовно
особи, яка
самовільно
залишила місце
обмеження
волі або
злісно
ухиляється
від робіт,
або
систематично
порушує громадський
порядок чи
встановлені
правила проживання,
адміністрація
виправного
центру
надсилає прокуророві
матеріали
для
вирішення
питання про
притягнення
засудженого
до кримінальної
відповідальності
відповідно до
статті 390
Кримінального
кодексу
України.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
69. Порядок
застосування
заходів
заохочення і
стягнення до
осіб,
засуджених
до обмеження
волі

1. Заходи
заохочення і
стягнення
накладаються
письмово і
усно та
відображаються
в особовій
справі
засудженого.

2. При
заохоченні
до
засудженого
застосовується
один захід
заохочення.

3. Дозвіл
на виїзд до
близьких
родичів на святкові,
неробочі та
вихідні дні
може бути наданий
засудженому
не більше
одного разу на
місяць.

4. При
призначенні
заходів
стягнення
враховуються
мотиви і
обставини
вчинення
порушення,
кількість і характер
раніше
накладених
стягнень, а
також
пояснення
засудженого
по суті
проступку.
Накладені
стягнення
мають
відповідати
тяжкості і
характеру
проступку
засудженого.

5.
Стягнення
може бути
накладене
тільки на особу,
яка вчинила
проступок, не
пізніше десяти
діб з дня
виявлення
проступку, а
якщо у зв'язку
з проступком
проводилася
перевірка, то
з дня її
закінчення,
але не
пізніше шести
місяців з дня
вчинення
проступку.

6.
Накладене
стягнення
звертається
до виконання,
як правило,
негайно, але
не пізніше одного
місяця з дня
його
накладення.

7. Якщо
протягом
шести
місяців з дня
відбуття
стягнення
засуджений
не буде
підданий новому
стягненню,
він
визнається
таким, що не
має
стягнення.
Накладене в
цей період
нове
стягнення на
засудженого
перериває
перебіг
зазначеного
строку і його
обчислення
продовжується
знову з дня
відбуття
останнього
стягнення.

8.
Засудженим,
яким
заборонений
вихід за межі
гуртожитку у
вільний від
роботи час,
протягом
строку дії
заборони
вихід із
гуртожитку
може бути
дозволений у
виняткових випадках
і на
встановлений
час для:

одержання
медичної
допомоги;

придбання
продуктів
харчування і
предметів
першої
потреби;

відвідання
лазні,
пральні або
перукарні;

одержання
поштових
відправлень;

відвідання
установ і
організацій,
навчальних
закладів.

Стаття
70. Посадові
особи, які
застосовують
заходи
заохочення і
стягнення, та
обсяг їх повноважень

1. Правом
застосування
заходів
заохочення і
стягнення,
передбачених
статтями 67 і 68
цього
Кодексу,
користуються
у повному
обсязі начальник
виправного
центру, а
також його
прямі
начальники.
Заходи заохочення
і стягнення
можуть
застосовувати
також
заступник
начальника
виправного центру
і начальник
відділення
соціально-психологічної
служби
виправного
центру в
межах,
передбачених
частинами
другою і третьою
цієї статті.

2.
Заступник
начальника
виправного
центру має
право
застосовувати
заходи
заохочення у
виді
оголошення
подяки,
дострокового
зняття
раніше
накладеного
ним
стягнення і
дозволу на
виїзд до
близьких
родичів за межі
виправного
центру на
святкові,
неробочі і
вихідні дні,
а також
заходи
стягнення у
виді
попередження,
догани і
суворої
догани.

3.
Начальник
відділення
соціально-психологічної
служби
виправного
центру має
право
застосовувати
в усній формі
заходи заохочення
у виді
оголошення
подяки і
дострокового
зняття
раніше
накладеного
ним стягнення,
а також
заходи
стягнення у
виді попередження,
догани і
суворої
догани.

Глава
14

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
ТРИМАННЯ В
ДИСЦИПЛІНАРНОМУ
БАТАЛЬЙОНІ
ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ

Стаття
71. Порядок
виконання
покарання у
виді тримання
в
дисциплінарному
батальйоні військовослужбовців

1.
Покарання у
виді
тримання в
дисциплінарному
батальйоні
військовослужбовців
виконується
дисциплінарним
батальйоном.
Організаційну
структуру і
чисельність
дисциплінарного
батальйону
визначає
Міністерство
оборони
України.

2.
Загальне
керівництво
дисциплінарним
батальйоном
здійснює
Міністр
оборони України.

3.
Направлення
і прийняття
засуджених
військовослужбовців
у
дисциплінарний
батальйон
здійснюється
у порядку,
визначеному Міністерством
оборони України.

4. Строк
відбування
покарання у
виді тримання
в
дисциплінарному
батальйоні
військовослужбовців
обчислюється
з дня,
визначеного
вироком суду,
з
урахуванням
відповідно
до статті 72
Кримінального
кодексу
України часу
тримання
засудженого
в місцях попереднього
ув'язнення.

5. На
засуджених
військовослужбовців,
які тримаються
в
дисциплінарному
батальйоні, поширюються
положення
цього
Кодексу щодо
суспільно
корисної
праці,
соціально-виховної
роботи,
загальноосвітнього
і професійно-технічного
навчання,
громадського
впливу. Із
засудженими
також проводяться
військові
навчання.

6. Особи,
які
відбувають
покарання в
дисциплінарному
батальйоні,
виконують
обов'язки та
користуються
правами,
встановленими
законодавством
для
військовослужбовців
строкової
служби Збройних
Сил України,
з
обмеженнями,
передбаченими
цим Кодексом.

7.
Відпустки,
передбачені
для
військовослужбовців
строкової
служби,
засудженим
військовослужбовцям
не надаються.

8.
Пропозиції,
заяви та
скарги
засуджених
військовослужбовців
розглядаються
у порядку,
визначеному
законодавством.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
72. Режим у
дисциплінарному
батальйоні

1.
Засуджені
військовослужбовці
зобов'язані
додержуватися
вимог режиму,
встановлених
цим Кодексом
та
нормативно-правовими
актами
Міністерства
оборони
України.

2. Під час
відбування
покарання в
дисциплінарному
батальйоні
всі
засуджені
військовослужбовці
незалежно
від їхнього
військового
звання та
характеру
попередньої
служби
перебувають
як солдати і носять
єдині
встановлені
для даного
дисциплінарного
батальйону
форму одягу
та знаки
розрізнення.

(стаття
72 із змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
11.05.2007 р. N 1014-V)

Стаття
73. Побачення і
телефонні
розмови засуджених
військовослужбовців

1.
Засуджені
військовослужбовці
мають право
на
короткострокові
і тривалі
побачення.

2.
Короткострокові
побачення з
родичами чи іншими
особами
надаються
один раз на
місяць
тривалістю
до чотирьох
годин у
спеціально
обладнаному
приміщенні
під контролем
представника
дисциплінарного
батальйону у вільний
від роботи та
занять час у
дні і години,
встановлені
командиром
дисциплінарного
батальйону.

3.
Тривалі
побачення
надаються
тільки з близькими
родичами
один раз на
три місяці
тривалістю
до трьох діб
з правом спільного
проживання в
спеціально
обладнаних
приміщеннях
дисциплінарного
батальйону.
На час
тривалого
побачення
засуджені
військовослужбовці
звільняються
від роботи і
занять.

4. У
порядку,
встановленому
командиром
дисциплінарного
батальйону,
засуджені
військовослужбовці
можуть вести
телефонні розмови
без
обмеження їх
кількості.

5. Для
одержання
правової
допомоги
засудженим
військовослужбовцям
можуть
надаватися
побачення з
адвокатом
або іншим
фахівцем у
галузі права,
який за
законом має
право на
надання правової
допомоги
особисто чи
за
дорученням юридичної
особи,
наодинці.
Таке
побачення не
може бути
обмежене в
часі.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
74. Листування
засуджених
військовослужбовців

Засудженим
військовослужбовцям
дозволяється
відправляти
і отримувати
листи та
телеграми без
обмеження їх
кількості.
Вручення
листів, що
надходять,
проводиться
представником
дисциплінарного
батальйону, в
присутності
якого
засуджений
військовослужбовець
зобов'язаний
їх
розпечатати.
Зміст листів
перевірці не
підлягає.
Виявлені при
цьому
заборонені
вкладення
вилучаються.
Розпечатувати
листи, які
відправляють
засуджені,
заборонено.

Стаття
75.
Короткочасні
виїзди
засуджених військовослужбовців
за межі
дисциплінарного
батальйону

1. У
зв'язку з
винятковими
обставинами
(смерть або
тяжка
хвороба
близького
родича, яка загрожує
життю
хворого;
стихійне
лихо, яке завдало
значної
матеріальної
шкоди майну
засудженого
військовослужбовця
та його сім'ї)
засудженому
військовослужбовцю
може бути
дозволено
короткочасний
виїзд за межі
дисциплінарного
батальйону
на строк до
семи діб, не
враховуючи
часу,
необхідного
для проїзду в
обидва кінці.

2. Дозвіл
на
короткочасний
виїзд дає
командир
дисциплінарного
батальйону з
урахуванням
особи і поведінки
засудженого
військовослужбовця.
Час
перебування
засудженого
військовослужбовця
за межами
дисциплінарного
батальйону
зараховується
до строку
відбування
покарання.
Оплату
проїзду
засудженому
військовослужбовцю
забезпечує
дисциплінарний
батальйон.

Стаття
76. Одержання
засудженими
військовослужбовцями
посилок
(передач) і
бандеролей

1.
Засуджені
військовослужбовці
мають право
на одержання
посилок
(передач) і
бандеролей
без
обмеження їх
кількості.

2.
Посилки
(передачі) і
бандеролі, що
надходять на
ім'я засуджених
військовослужбовців,
підлягають
огляду.
Порядок
огляду та
вручення їх
засудженому
військовослужбовцю
встановлює
командир
дисциплінарного
батальйону.

3. У разі
виявлення в
посилці
(передачі) чи
бандеролі
речей або
предметів,
які засудженому
військовослужбовцю
мати
заборонено,
їх вилучають,
заносять до
опису
особистих
речей засудженого
і зберігають
разом з
іншими його особистими
речами до
закінчення
строку відбування
покарання.
При цьому
вогнепальну
і холодну
зброю,
боєприпаси,
отруйні речовини,
наркотичні
засоби,
психотропні
речовини, їх
аналоги або
прекурсори,
інші
предмети,
вилучені з
цивільного
обігу,
вилучають і
засудженому
військовослужбовцю
не повертають.
У разі
виявлення
таких
предметів
складається
акт, а про їх
вилучення
командир
дисциплінарного
батальйону
негайно
повідомляє
прокуророві.

Стаття
77. Праця
засуджених
військовослужбовців

1.
Засуджені
військовослужбовці
залучаються
до праці на
підприємствах,
в установах та
організаціях,
які належать
до сфери управління
Міністерства
оборони
України, у
майстернях
дисциплінарного
батальйону.

2. Праця
засуджених
військовослужбовців
організовується
з
додержанням
правил охорони
праці,
техніки
безпеки і
виробничої санітарії,
встановленими
законодавством
про працю.

3. Праця
засуджених
військовослужбовців
оплачується
відповідно
до
законодавства
про працю.
Нараховані
суми
заробітку засудженим
військовослужбовцям
зараховуються
в
установленому
порядку на їх
особові
рахунки.

Стаття
78. Військове
навчання
засуджених
військовослужбовців

Військове
навчання засуджених
військовослужбовців
організовується
і
проводиться
за
спеціальною
програмою,
розробленою
Міністерством
оборони України.
Для
проведення
занять
створюється
необхідна
навчально-матеріальна
база.

Стаття
79.
Соціально-виховна
робота із
засудженими
військовослужбовцями

1.
Соціально-виховну
роботу із
засудженими
військовослужбовцями
організовує
і проводить
командування
дисциплінарного
батальйону.
Вона
ведеться відповідно
до цього
Кодексу та
нормативно-правових
актів
Міністерства
оборони України.
Командири військових
частин, з
яких прибули
засуджені
військовослужбовці,
зобов'язані
підтримувати
постійний
зв'язок з
командиром
дисциплінарного
батальйону,
цікавитися
поведінкою
колишніх
підлеглих і
сприяти їхній
ресоціалізації.

2.
Місцеві
органи
виконавчої
влади і
громадські
організації
можуть
надавати
допомогу
командуванню
дисциплінарного
батальйону в
проведенні
соціально-виховної
роботи із
засудженими
військовослужбовцями.

Стаття
80. Ради
громадськості
засуджених
військовослужбовців

1. З метою
розвитку
навичок
самоорганізації
засуджених
військовослужбовців,
заохочення
корисної
ініціативи
та
використання
громадського
впливу на їх
виправлення
і
ресоціалізацію
в ротах дисциплінарного
батальйону
створюються
самодіяльні
ради із числа
засуджених
військовослужбовців,
які не
порушують
встановлені
правила поведінки
і сумлінно
ставляться
до праці та військової
служби.

2.
Самодіяльні
ради
обираються
на зборах рот
дисциплінарного
батальйону.
Склад ради затверджує
командир
дисциплінарного
батальйону.

3.
Самодіяльна
рада надає
командиру
дисциплінарного
батальйону
допомогу в
організації
виховних
заходів і
дозвілля
засуджених
військовослужбовців,
проводить
роз'яснювальну
роботу із засудженими
військовослужбовцями,
бере участь в
обговоренні
кандидатур
осіб, які можуть
бути зараховані
до числа тих,
хто
виправляється,
а також
засуджених
військовослужбовців,
до яких може
бути
застосовано
умовно-дострокове
звільнення
від
відбування
покарання.

Стаття
81. Заходи
заохочення,
що
застосовуються
до
засуджених
військовослужбовців

1. За сумлінну
поведінку і
ставлення до
праці та військової
служби до
засуджених
військовослужбовців
можуть бути
застосовані
такі заходи
заохочення:

подяка;

зняття
раніше
накладеного
дисциплінарного
стягнення;

надання
одного
додаткового
короткострокового
побачення;

нагородження
цінним
подарунком
або премією в
розмірі
місячного
грошового
забезпечення;

зарахування
до числа тих,
хто
виправляється.

2.
Засуджені
військовослужбовці,
які сумлінною
поведінкою і
ставленням
до праці та військової
служби
довели своє
виправлення,
можуть бути
представлені
командиром
дисциплінарного
батальйону в
установленому
законом
порядку до
умовно-дострокового
звільнення
від
відбування
покарання.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
82. Заходи
стягнення, що
застосовуються
до засуджених
військовослужбовців

1. За
порушення
встановленого
порядку відбування
покарання до
засуджених
військовослужбовців
можуть бути
застосовані
такі
дисциплінарні
стягнення:

зауваження;

догана;

сувора
догана;

призначення
в наряд на
роботу - до
п'яти днів у
вільний від
роботи і
навчання час;

арешт з
триманням на
гауптвахті -
до десяти діб;

виключення
з числа тих,
хто
виправляється.

2.
Засуджені
військовослужбовці,
заарештовані
в
дисциплінарному
порядку,
відбувають
арешт на
гауптвахті в
одиночних
камерах
дисциплінарного
батальйону
згідно з
вимогами
Статуту
гарнізонної
та вартової
служб
Збройних Сил
України.

Стаття
83. Порядок
застосування
заходів заохочення
і стягнення
до
засуджених
військовослужбовців

Права командира
дисциплінарного
батальйону
щодо
застосування
заходів
заохочення і
стягнення,
передбачених
цим Кодексом,
а також порядок
їх
застосування
і обліку
визначаються
Міністерством
оборони
України.

Стаття
84.
Матеріально-побутове
та медичне забезпечення
засуджених
військовослужбовців

1.
Створення
житлово-побутових
умов для засуджених
військовослужбовців
та їхнє медичне
забезпечення
здійснюються
відповідно
до вимог
Статуту
внутрішньої
служби Збройних
Сил України.

2.
Засуджені
військовослужбовці
забезпечуються
речовим
майном та
продовольством
за нормами,
встановленими
для
військовослужбовців
строкової
служби.

3.
Щомісячне
грошове
забезпечення
засуджених
військовослужбовців
у розмірі
окладу,
встановленого
за першим
тарифним
розрядом для
солдатів,
матросів першого
року
строкової
служби,
зараховують на
їхні особові
рахунки.

4. Хворих
засуджених
військовослужбовців
у разі
потреби
направляють
на лікування
до госпіталю
під вартою.
Охорона
засуджених
військовослужбовців
у межах
госпіталю здійснюється
начальником
гарнізону за
місцем
дислокації
госпіталю.

Стаття
85. Звільнення
від
покарання
засуджених
військовослужбовців
за хворобою

Засуджені
військовослужбовці,
які відбувають
покарання у
виді
тримання в
дисциплінарному
батальйоні і
визнані
військово-лікарською
комісією
непридатними
за станом
здоров'я до
військової
служби зі
зняттям з
військового обліку
або
непридатними
до
військової
служби у
мирний час,
звільняються
судом від покарання
за поданням
командира
дисциплінарного
батальйону і
висновком
військово-лікарської
комісії.

РОЗДІЛ
III

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
ПОЗБАВЛЕННЯ
ВОЛІ

Глава
15

ЗАГАЛЬНІ
ПОЛОЖЕННЯ
ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
ПОЗБАВЛЕННЯ
ВОЛІ

Стаття
86. Визначення
засудженому
до позбавлення
волі виду
колонії

Вид
колонії, в
якій
засуджені до
позбавлення
волі відбувають
покарання,
визначається
центральним
органом
виконавчої
влади з питань
виконання
покарань.

Стаття
87.
Направлення
засуджених
до позбавлення
волі для
відбування
покарання

Особи,
засуджені до
позбавлення
волі, направляються
для
відбування
покарання не
пізніше
десятиденного
строку з дня
набрання
вироком
законної
сили або з
дня надходження
із суду
розпорядження
про виконання
вироку, який
набрав
законної
сили. Протягом
цього строку
засуджений
має право на
короткострокове
побачення з
близькими родичами.
Порядок
направлення
засуджених
до виправних
і виховних
колоній
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань.

Стаття
88.
Переміщення
засуджених
до позбавлення
волі

1.
Засуджені
направляються
до місця
відбування
покарання і
переміщуються
в разі
необхідності
з одного
місця відбування
покарання в
інше під
вартою.

2.
Переміщення
засуджених
під вартою
здійснюється
з
додержанням
правил
тримання: чоловіки
окремо від
жінок;
неповнолітні
- від дорослих;
підслідні,
які
притягуються
до кримінальної
відповідальності
по одній
справі, - окремо
між собою;
засуджені до
довічного
позбавлення
волі - окремо
від інших
категорій. Хворі
на активну
форму
туберкульозу
легенів,
психічно
хворі -
окремо між
собою і окремо
від здорових,
у разі
потреби за
висновком лікаря
- в супроводі
медичного
працівника.

3. При
переміщенні
засуджених
під вартою їм
забезпечуються
необхідні
побутові і
санітарно-гігієнічні
умови.

4. При
переміщенні
засуджених
під вартою вони
забезпечуються
колонією
(органом-відправником)
одягом і взуттям
за сезоном, а
також
харчуванням
за встановленими
нормами на
весь період
прямування.

5.
Переміщення
засуджених
під вартою
здійснюється
за рахунок
держави.

6.
Порядок
переміщення
засуджених
під вартою
визначається
нормативно-правовими
актами центрального
органу
виконавчої
влади з питань
виконання
покарань та
Міністерства
внутрішніх
справ
України
відповідно
до цього
Кодексу.

Стаття
89. Залишення в
слідчому
ізоляторі чи
направлення
у виправну
колонію
максимального
рівня
безпеки
засуджених
до позбавлення
волі для
роботи з
господарського
обслуговування

1. Осіб,
вперше
засуджених
до
позбавлення
волі за
злочини
невеликої
або
середньої
тяжкості чи
тяжкі
злочини, може
бути за
їхньою згодою
залишено у
слідчому
ізоляторі чи
направлено у
виправну
колонію максимального
рівня
безпеки для
роботи з господарського
обслуговування.

2.
Залишення
засуджених
для
виконання
роботи з
господарського
обслуговування
проводиться
наказом
начальника
слідчого ізолятора,
а
направлення
їх у виправну
колонію
максимального
рівня безпеки
- центральним
органом
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань за
наявності
письмової
згоди
засуджених.

3.
Засуджені,
які залишені
в слідчому
ізоляторі чи
направлені у
виправну
колонію максимального
рівня безпеки
для роботи з
господарського
обслуговування,
тримаються
ізольовано
від інших
осіб на
умовах,
передбачених
цим Кодексом
для
виправних
колоній
мінімального
рівня
безпеки із
загальними
умовами
тримання і
виправних
колоній
середнього
рівня безпеки.

Стаття
90. Тимчасове
залишення
засудженого
в слідчому
ізоляторі і
переведення
засудженого
з арештного
дому,
виправного
центру, дисциплінарного
батальйону
або колонії
до слідчого
ізолятора

У
порядку,
встановленому
Кримінально-процесуальним
кодексом
України, засуджений
при
необхідності
провадження
слідчих дій у
справі про
злочин,
вчинений іншою
особою або
цією ж
особою, за
який вона не
була
засуджена, чи
у зв'язку з
розглядом справи
в суді може
бути
тимчасово
залишений в
слідчому
ізоляторі
або
переведений
з арештного
дому,
виправного
центру,
дисциплінарного
батальйону
або колонії
до слідчого ізолятора.

Стаття
91. Порядок
прийняття
засуджених
до позбавлення
волі до
виправних і
виховних колоній

1.
Прийняття
засуджених
до виправних
і виховних
колоній
проводиться
адміністрацією
колоній у
порядку,
встановленому
нормативно-правовими
актами центрального
органу
виконавчої
влади з
питань виконання
покарань.

2.
Адміністрація
колонії
протягом
трьох діб
повідомляє
суд, який
постановив
вирок, про
приведення
його до
виконання і
про місце
відбування
покарання
засудженим.
Одночасно
направляється
повідомлення
одному із
членів сім'ї
або близьких
родичів за
вибором
засудженого,
у якому
вказується
адреса
колонії і
роз'яснюються
права засудженого.

3. На
кожного
засудженого
до позбавлення
волі
ведеться
особова
справа, а
також
інформаційна
картка, до
якої
заносяться відомості:
стосовно
його особи;
про вчинений
ним злочин і
назву суду,
який
постановив вирок;
про день і
час його
прибуття і
звільнення з
колонії.

Стаття
92. Роздільне
тримання
засуджених
до
позбавлення
волі у виправних
і виховних
колоніях

1. У
колоніях
встановлюється
роздільне
тримання:
чоловіків і
жінок,
неповнолітніх
і дорослих.

2. Вперше
засуджені до
позбавлення
волі тримаються
окремо від
тих, які
раніше
відбували
покарання у
виді
позбавлення
волі.

3.
Ізольовано
від інших
засуджених, а
також роздільно
тримаються:

засуджені
до довічного
позбавлення
волі;

засуджені,
яким
покарання у
виді
смертної кари
замінено
довічним
позбавленням
волі;

засуджені,
яким
покарання у
виді
смертної
кари або
довічного
позбавлення
волі
замінено
позбавленням
волі на певний
строк у
порядку
помилування
або амністії.

4. Окремо
тримаються
чоловіки,
вперше засуджені
до
позбавлення
волі за
злочини,
вчинені з
необережності.

5. Окремо
тримаються
засуджені,
які раніше
працювали в
суді, органах
прокуратури,
юстиції та
правоохоронних
органах.

6.
Установлені
цією статтею
вимоги
роздільного
тримання
засуджених
не
поширюються на
лікувальні
заклади
місць
позбавлення волі
і колонії,
призначені
для тримання
і лікування
інфекційних
хворих
засуджених.
Порядок
тримання
засуджених у
лікувальних
закладах і
цих колоніях
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань виконання
покарань.

Стаття
93. Відбування
засудженими
всього
строку
покарання в
одній
виправній чи
виховній
колонії

1.
Засуджений
до
позбавлення
волі
відбуває весь
строк
покарання в
одній
виправній чи виховній
колонії, як
правило, у
межах адміністративно-територіальної
одиниці відповідно
до його місця
проживання до
засудження.

2.
Переведення
засудженого
для дальшого
відбування
покарання з
однієї
виправної чи виховної
колонії до
іншої
допускається
за
виняткових
обставин, які
перешкоджають
дальшому
перебуванню
засудженого
в цій виправній
чи виховній
колонії.
Порядок
переведення
засуджених
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
16.04.2009 р. N 1276-VI)

Стаття
94. Структурні
дільниці
виправних і виховних
колоній

1. У
виховних
колоніях
створюються
такі дільниці:
карантину,
діагностики
і розподілу; ресоціалізації;
соціальної
адаптації.

У
виправних
колоніях
мінімального
і середнього
рівня
безпеки
створюються
такі дільниці:
карантину,
діагностики
і розподілу;
ресоціалізації;
посиленого
контролю;
соціальної
реабілітації.

У
виправних
колоніях
максимального
рівня
безпеки
створюються
такі
дільниці:
карантину,
діагностики
і розподілу;
ресоціалізації;
посиленого
контролю.

Вказані
дільниці
ізолюються
одна від
одної.

2. У
дільниці
карантину,
діагностики
і розподілу
тримаються
всі
новоприбулі
до колонії
засуджені.

3. У
дільниці
ресоціалізації
тримаються
засуджені,
які
направлені з
дільниці
карантину,
діагностики
і розподілу,
а також переведені
з інших
дільниць у
порядку,
встановленому
цим Кодексом.

4. У
дільниці
посиленого
контролю
тримаються
засуджені,
які під час
перебування
в дільниці
карантину,
діагностики
і розподілу виявили
високий
ступінь
соціально-педагогічної
занедбаності
і потяг до
продовження
протиправної
поведінки, а
також
засуджені,
які не
проявили
готовності
до
самокерованої
соціально-правомірної
поведінки і
переведені з
інших
дільниць у
порядку,
встановленому
цим Кодексом.

У
виправних
колоніях для
тримання
засуджених
жінок
дільниця
посиленого контролю
не
створюється.

5. У
дільниці
соціальної
адаптації
тримаються
засуджені,
які
правомірно
себе поводять
і сумлінно
ставляться
до навчання
та праці і
яким до
звільнення
залишається
не більше
шести
місяців.

6. У
дільниці
соціальної
реабілітації
тримаються
засуджені,
які
направлені з
дільниці
карантину,
діагностики
і розподілу,
а також
переведені з
дільниці
ресоціалізації
в порядку,
встановленому
цим Кодексом.

7.
Організація
роботи
дільниць
виправних і виховних
колоній
регламентується
цим Кодексом
і нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань виконання
покарань.

(Із
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
95. Тримання
засуджених
до позбавлення
волі в
дільниці
карантину,
діагностики
і розподілу

1.
Засуджені,
поміщені в
дільницю
карантину,
діагностики
і розподілу,
протягом
чотирнадцяти
діб
піддаються
повному
медичному обстеженню
для
виявлення
інфекційних,
соматичних і
психічних
захворювань,
а також первинному
психолого-педагогічному
та іншому
вивченню.

2. За
результатами
медичного
обстеження,
первинної
психодіагностики
і
психолого-педагогічного
вивчення та
на підставі
кримінологічної,
кримінально-правової
характеристики
на кожного
засудженого
складається
індивідуальна
програма соціально-виховної
роботи, яка
затверджується
начальником
колонії.

Стаття
96. Тримання
засуджених
до позбавлення
волі в
дільниці
ресоціалізації

Засуджені,
які
тримаються в
дільниці
ресоціалізації,
розподіляються
по відділеннях
соціально-психологічної
служби і
розміщуються
в жилих
приміщеннях
з локальним
сумісним
проживанням
членів відділення.

Стаття
97. Тримання
засуджених
до позбавлення
волі в
дільниці
посиленого
контролю

1. У
дільниці
посиленого
контролю
виправних
колоній
мінімального
рівня
безпеки із загальними
умовами
тримання і
виправних колоній
середнього
рівня
безпеки
засудженим
встановлюється
режим,
передбачений
для тримання
засуджених у
виправній
колонії
максимального
рівня
безпеки.

2. У
дільниці
посиленого
контролю
виправних
колоній
мінімального
рівня
безпеки із
загальними
умовами тримання
і виправних
колоній
середнього
рівня
безпеки
засуджені
тримаються в
ізольованих
жилих
приміщеннях,
а в дільниці
посиленого
контролю
виправних
колоній
максимального
рівня
безпеки - у
приміщеннях
камерного
типу.

3. На
кожного
засудженого
розробляється
спеціальна
індивідуальна
програма, яка
передбачає
заходи
індивідуально-виховного,
психотерапевтичного,
психокорегуючого
характеру.

4. Після
виконання
зазначеної
програми за клопотанням
начальника
відділення
соціально-психологічної
служби
постановою
начальника
колонії
засуджений
переводиться
до дільниці
ресоціалізації.

(У
редакції
Закону
України

від 21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
98. Тримання
засуджених
до позбавлення
волі в
дільниці
соціальної
адаптації

1. У дільниці
соціальної
адаптації на
кожного засудженого
розробляється
спеціальна
індивідуальна
програма
підготовки
його до звільнення.

2.
Засуджені,
які
тримаються в
дільниці
соціальної
адаптації,
працевлаштовуються
на окремих
виробничих
об'єктах
колонії або за
межами
колонії на
інших
об'єктах з
дотриманням
вимог
безпеки і
постійного
контролю.

3.
Засуджені,
які
тримаються в
дільниці
соціальної
адаптації,
проживають в
межах колонії
у спеціально
обладнаних
приміщеннях окремо
від інших
засуджених.

Стаття
99. Тримання
засуджених
до
позбавлення
волі в дільниці
соціальної
реабілітації

1. У
дільниці
соціальної
реабілітації
тримаються
вперше
засуджені до
позбавлення
волі за
злочини,
вчинені з
необережності,
злочини
невеликої та
середньої
тяжкості, а також
засуджені, переведені
з дільниці
ресоціалізації.

2. У
дільниці
соціальної
реабілітації
засуджені:

тримаються
під наглядом;

у
вільний від
роботи час
від підйому
до відбою
користуються
правом
вільного
пересування
в межах
території
дільниці;

з
дозволу
адміністрації
колонії
можуть
пересуватися
без нагляду
поза
територією
дільниці, але
в межах
населеного
пункту, якщо
це необхідно
за характером
виконуваної
ними роботи
або у зв'язку
з навчанням;

можуть
носити
цивільний
одяг, мати
при собі
гроші та
цінні речі,
користуватися
грішми без
обмеження;

мають
право
відправляти
листи,
отримувати
бандеролі,
посилки,
передачі,
одержувати короткострокові
побачення
без обмеження,
а тривалі
побачення -
до трьох діб
один раз на
місяць;

після
відбуття
шести
місяців
покарання в дільниці
в разі
відсутності
порушень
режиму
відбування
покарання,
наявності
житлових
умов з дозволу
адміністрації
колонії
можуть проживати
в межах
населеного
пункту, де
розташована
колонія, із
своїми
сім'ями,
придбавати
відповідно
до чинного
законодавства
жилий будинок
і заводити
особисте
господарство.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
100. Зміна умов
тримання
засуджених до
позбавлення
волі

1.
Залежно від
поведінки
засудженого
і ставлення
до праці та
навчання
умови
відбування
покарання
можуть
змінюватися
в межах
однієї
колонії або
шляхом
переведення
до колонії
іншого виду.

2. Зміна
умов
тримання в
межах однієї
колонії
здійснюється
за
клопотанням
начальника
відділення
соціально-психологічної
служби
постановою
начальника
колонії,
погодженою
із
спостережною
комісією.

3. Зміна
умов
тримання
засудженого
шляхом переведення
його до
виправної
колонії іншого
рівня
безпеки
здійснюється
центральним
органом
виконавчої
влади з
питань виконання
покарань за
поданням
адміністрації
виправної
колонії,
погодженим з
начальником
управління
(відділу)
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання покарань
в Автономній
Республіці
Крим, області,
місті Києві
та Київській
області та спостережною
комісією.

Стаття
101.
Переведення
засуджених
до позбавлення
волі

1.
Засуджені,
які стають на
шлях
виправлення,
можуть бути
переведені:

з
приміщень
камерного
типу в
звичайні жилі
приміщення
колонії
максимального
рівня
безпеки або
колонію
середнього
рівня безпеки
- після
фактичного
відбуття не
менше однієї четвертої
призначеного
судом строку
покарання;

із
звичайних
жилих
приміщень
колонії максимального
рівня
безпеки в
колонію
середнього
рівня
безпеки -
після
фактичного
відбуття не
менше
половини
призначеного
судом строку
покарання;

у
колоніях
мінімального
і середнього
рівня
безпеки - до
дільниці
соціальної
реабілітації
після
фактичного
відбуття:

1) не
менше однієї
четвертої
строку
покарання,
призначеного
судом за
злочин
середньої
тяжкості;

2) не
менше
третини
строку
покарання,
призначеного
судом за
умисний
тяжкий
злочин, а
також у разі,
коли особа раніше
відбувала
покарання у
виді позбавлення
волі за
умисний
злочин і до
погашення або
зняття
судимості
знову
вчинила
умисний
злочин, за
який вона
була
засуджена до
позбавлення
волі;

3) не
менше
половини
строку
покарання,
призначеного
судом за
особливо
тяжкий
злочин, а також
покарання,
призначеного
особі, яка раніше
звільнялася
умовно-достроково
і вчинила
умисний
злочин
протягом
невідбутої
частини
покарання.

2. Не
підлягають
переведенню
до дільниці
соціальної реабілітації:

1) особи,
які злісно
порушували
вимоги режиму
в місцях
попереднього
ув'язнення та
в колоніях;

2)
інваліди
першої та
другої груп
та особи, які
досягли
пенсійного
віку;

3)
вагітні
жінки та
жінки, які мають
при собі
дітей віком
до трьох
років;

4) особи,
які не
пройшли
повний курс
лікування
венеричного
захворювання,
активної форми
туберкульозу,
психічного
розладу, алкоголізму
та
наркоманії;

5) особи,
які
засуджені за
злочини у
сфері обігу
наркотичних
засобів,
психотропних
речовин, їх
аналогів або
прекурсорів;

6) особи,
яких
засуджено за
вчинення
умисного
злочину в
період
відбування
покарання у виді
арешту або
обмеження
волі.

3.
Засуджені,
які злісно
порушують
режим відбування
покарання,
можуть бути
переведені: з
дільниці
соціальної
реабілітації
до іншої
дільниці; з
колонії
середнього
рівня
безпеки чи
звичайного
жилого приміщення
колонії
максимального
рівня безпеки
в приміщення
камерного
типу колонії
максимального
рівня
безпеки.

Глава
16

РЕЖИМ У
КОЛОНІЯХ ТА
ЗАСОБИ ЙОГО
ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ

Стаття
102. Режим у
колоніях та
його основні
вимоги

1. Режим у
виправних і
виховних
колоніях - це встановлений
законом та
іншими
нормативно-правовими
актами
порядок
виконання і відбування
покарання,
який
забезпечує
ізоляцію засуджених;
постійний
нагляд за
ними; виконання
покладених
на них
обов'язків;
реалізацію
їхніх прав і
законних
інтересів;
безпеку
засуджених і
персоналу;
роздільне
тримання
різних
категорій
засуджених;
різні умови
тримання
засуджених
залежно від
виду колонії;
зміну умов
тримання
засуджених.

2. Режим у
колоніях має
зводити до
мінімуму різницю
між умовами
життя в
колонії і на
свободі, що
повинно
сприяти
підвищенню
відповідальності
засуджених
за свою
поведінку і
усвідомленню
людської
гідності.

3. Режим
створює
умови для
суспільно
корисної
праці засуджених,
загальноосвітнього
і професійно-технічного
навчання,
соціально-виховної
роботи та
громадського
впливу.

4. У
колоніях
засуджені
носять одяг
єдиного зразка.
Форма одягу
визначається
центральним
органом
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань.

5.
Засуджені,
їхні речі і
одяг, а також
приміщення
та територія
колоній
підлягають
обшуку і
огляду.
Особистий
обшук
проводиться особами
однієї статі
із
засудженими.
Порядок
проведення
обшуків і
оглядів
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань виконання
покарань.

6.
Адміністрація
колонії має
право, за
наявністю
підстав,
проводити
огляд
громадян, їх речей,
транспортних
засобів, які
знаходяться
на території
колонії, а
також
вилучати
заборонені
речі і
документи.
Порядок
проведення
обшуків і
оглядів
визначається
нормативно-правовими
актами центрального
органу
виконавчої
влади з питань
виконання
покарань.

7.
Перелік і
кількість
предметів і
речей, які
засуджені
можуть мати
при собі,
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої влади
з питань
виконання
покарань.

Зберігання
засудженими
при собі
грошей, цінних
паперів і
речей, а
також
предметів, які
заборонено
використовувати
в колоніях, не
допускається.
Виявлені в
засуджених
гроші,
цінності та інші
речі за
рішенням
суду можуть
бути передані
в доход
держави. Про
вилучення
грошей, цінних
паперів та
речей
посадовою
особою колонії
складається
протокол.

Предмети,
які
заборонені
для
зберігання і використання
в колоніях,
вилучаються
і здаються на
зберігання
до
звільнення
засудженого
або знищуються,
про що
складається
відповідний
акт.

Зберігання
цінних
паперів, які
засуджені придбали
в
установленому
порядку,
забезпечується
адміністрацією
колонії.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
103. Технічні
засоби
нагляду і
контролю

1.
Адміністрація
колонії має
право
використовувати
аудіовізуальні,
електронні й
інші
технічні
засоби для
попередження
втеч та інших
злочинів, порушень
встановленого
законодавством
порядку
відбування
покарання,
отримання необхідної
інформації
про
поведінку
засуджених.

2.
Адміністрація
колонії
зобов'язана
повідомити
засуджених
про
застосування
технічних
засобів
нагляду і
контролю.

3.
Перелік технічних
засобів
нагляду і
контролю та
порядок їх
використання
визначаються
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання покарань.

Стаття
104.
Оперативно-розшукова
діяльність в
колоніях

1.
Відповідно
до закону в
колоніях
здійснюється
оперативно-розшукова
діяльність,
основним
завданням
якої є пошук і
фіксація
фактичних
даних про
протиправну
діяльність
окремих осіб
та груп з
метою:

забезпечення
безпеки
засуджених,
персоналу
колоній та
інших осіб;

виявлення,
попередження
і розкриття
злочинів,
вчинених у
колоніях, а
також
порушень
встановленого
порядку відбування
покарання;

вивчення
причин і
умов, що
сприяють
вчиненню
злочинів та
інших
правопорушень;

надання
правоохоронним
органам, які
здійснюють
оперативно-розшукову
діяльність,
допомоги в
розкритті,
припиненні та
попередженні
злочинів.

2.
Оперативно-розшукова
діяльність
здійснюється
оперативними
підрозділами
органів і
установ
виконання
покарань.

Стаття
105. Режим
особливих
умов у
колоніях

1. У
випадках
стихійного
лиха,
епідемій,
аварій
важливих для
життєзабезпечення
систем,
масових
заворушень,
проявів
групової
непокори
засуджених
або в разі
виникнення
реальної
загрози
збройного нападу
на колонію чи
у зв'язку з
введенням надзвичайного
чи воєнного
стану в
районі розташування
колонії
посилюється
охорона,
нагляд за
засудженими,
здійснюються
інші додаткові
режимні
заходи.

2. Для
припинення
групових
протиправних
дій
засуджених
та
ліквідації
їх наслідків
за рішенням
Голови
центрального
органу виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань,
начальника
управління
(відділу)
центрального
органу
виконавчої
влади з питань
виконання
покарань в
Автономній Республіці
Крим,
області,
місті Києві
та Київській
області
використовуються
сили і засоби
колонії,
органів і
установ
виконання
покарань, а в
разі потреби
з дозволу
Міністра
внутрішніх
справ
України,
начальника
Головного
управління
Міністерства
внутрішніх
справ
України в
Автономній
Республіці
Крим, місті
Києві,
Київській
області,
начальника
управління
Міністерства
внутрішніх
справ
України в
області,
місті
Севастополі -
органів та підрозділів
Міністерства
внутрішніх
справ
України.

Стаття
106. Підстави
застосування
заходів фізичного
впливу,
спеціальних
засобів і зброї

1. До осіб,
позбавлених
волі, якщо
вони чинять
фізичний
опір
персоналу колонії,
злісно не
виконують
його законні
вимоги,
проявляють
буйство,
беруть
участь у масових
заворушеннях,
захваті
заручників або
чинять інші
насильницькі
дії, а також у разі
втечі з-під
варти з метою
припинення вказаних
протиправних
дій, а також
запобігання
заподіянню
цими особами
шкоди
оточенню або
самим собі
застосовуються
фізична сила,
спеціальні
засоби,
гамівна
сорочка та зброя.

2.
Застосуванню
заходів
фізичного
впливу, спеціальних
засобів і
зброї має
передувати
попередження
про намір
використання
вказаних
заходів і
засобів, якщо
дозволяють
обставини.
Без
попередження
вказані
заходи, засоби
і зброя
можуть
застосовуватися,
якщо виникла
безпосередня
загроза
життю або
здоров'ю
персоналу
колонії чи
інших осіб.

3. До
засуджених
неповнолітніх
і жінок гамівна
сорочка не
застосовується.
Забороняється
застосовувати
заходи
фізичного
впливу, спеціальні
засоби і
зброю до
жінок з явними
ознаками
вагітності,
осіб
похилого
віку або з
вираженими
ознаками
інвалідності
та
неповнолітніх,
крім
випадків
вчинення ними
групового
або
збройного
нападу, який
загрожує життю
і здоров'ю
персоналу
колонії чи
інших осіб,
або
збройного
опору.

4. Якщо
застосування
заходів
фізичного
впливу
уникнути
неможливо,
вони не
повинні перевищувати
міру,
необхідну
для
виконання покладених
на адміністрацію
колонії
обов'язків, і
мають зводитися
до завдання
найменшої
шкоди
здоров'ю правопорушників.
У разі
необхідності
адміністрація
колонії
зобов'язана
негайно надати
допомогу
потерпілим.

5. Про
застосування
фізичної
сили,
спеціальних
засобів та
гамівної
сорочки
доповідається
в рапорті
начальникові
колонії. Про
кожний
випадок
застосування
зброї
складається
рапорт і
негайно
повідомляється
прокурор.

6.
Використання
фізичної
сили,
спеціальних засобів
і зброї
допускається
також в інших
випадках,
передбачених
законами
України "Про
міліцію" і
"Про внутрішні
війська
Міністерства
внутрішніх
справ
України".

Глава
17

УМОВИ
ВІДБУВАННЯ
ПОКАРАННЯ В
КОЛОНІЯХ

Стаття
107. Права і
обов'язки
засуджених
до позбавлення
волі

1.
Засуджені,
які
відбувають
покарання у
виді позбавлення
волі, мають
право в
порядку, встановленому
цим Кодексом
і
нормативно-правовими
актами
центрального
органу виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань:

одержувати
інформацію і
роз'яснення
про умови
відбування і
порядок
виконання
покарання у
виді
позбавлення
волі;

користуватися
послугами,
які
надаються в місцях
позбавлення
волі, в тому
числі додатковими,
оплачуваними;

брати
участь у
трудовій
діяльності;

отримувати
медичну
допомогу і
лікування, в
тому числі
платні
медичні
послуги за
рахунок особистих
грошових
коштів чи
коштів
рідних та
близьких;

розпоряджатися
грошовими
коштами,
придбавати,
володіти і
розпоряджатися
предметами,
речами,
виробами;

здійснювати
листування з
особами, які
знаходяться
за межами
колоній,
вести з ними
телефонні
розмови;

одержувати
і
відправляти
посилки,
бандеролі,
грошові
перекази,
одержувати
передачі;

зустрічатися
з родичами та
іншими
особами;

подавати
пропозиції,
заяви і
скарги в усній
чи письмовій
формі від
свого імені;

брати
участь у
роботі
самодіяльних
організацій
та гуртків
соціально
корисної
спрямованості,
займатися
фізичною
культурою і спортом;

придбавати,
користуватися
і зберігати
предмети
першої
потреби,
періодичні
видання,
літературу,
продукти
харчування;

розпоряджатися
вільним
часом, який
відведений
розпорядком
дня, не
порушуючи
при цьому
правил
поведінки;

одержувати
освіту
відповідно
до законодавства
про освіту;

одержувати
правову
допомогу від
адвокатів
або інших
фахівців у
галузі права,
які за
законом
мають право
на надання
правової допомоги
особисто чи
за
дорученням
юридичної
особи;

звертатися
до
адміністрації
з проханням внести
подання щодо
умовно-дострокового
звільнення
від
відбування
покарання чи
щодо заміни
невідбутої
частини
покарання більш
м'яким
покаранням.

2.
Засудженим
можуть
надаватися й інші
права,
реалізація
яких не
суперечить меті
покарання,
порядку і
умовам
виконання та
відбування
покарання.

3.
Засуджені
зобов'язані:

дотримуватися
норм, які
визначають
порядок і
умови
відбування
покарання,
розпорядок
дня колонії,
правомірних
взаємовідносин
з іншими
засудженими,
персоналом
колонії та
іншими
особами;

утримувати
в чистоті і
порядку
приміщення,
дбайливо
ставитися до
майна
колонії і предметів,
якими вони
користуються
при виконанні
дорученої
роботи,
здійснювати
за ними
належний
догляд і використовувати
їх тільки за
призначенням;

виконувати
всі законні
вимоги
персоналу колонії;

виконувати
необхідні
роботи по
самообслуговуванню,
благоустрою
колонії;

дотримуватися
санітарно-гігієнічних
норм;

дотримуватися
вимог
пожежної
безпеки і безпеки
праці.

4.
Засудженим
забороняється:

самовільно
залишати
колонію,
порушувати лінію
охорони;

спілкуватися
із
засудженими
та іншими особами
з порушенням
встановлених
правил ізоляції,
звертатися
до них з
проханням
про виконання
незаконних
дій;

придбавати,
виготовляти,
зберігати і
використовувати
гроші,
цінності,
предмети,
речі,
речовини і вироби,
заборонені
до
використання
в колонії;

продавати,
дарувати або
відчужувати
в інший
спосіб на
користь
інших осіб
предмети, вироби
і речі, які
перебувають
в особистому
користуванні;

заподіювати
собі тілесні
ушкодження, в
тому числі і
з допомогою
іншої особи,
завдавати
шкоду своєму
здоров'ю з
метою
ухилення від
відбування
покарання
або
виконання встановлених
обов'язків;

завдавати
шкоду
державному,
комунальному
майну, майну
інших
юридичних чи
фізичних
осіб, у тому
числі майну
інших
засуджених,
створювати
загрозу
заподіяння
шкоди такому
майну;

вживати
спиртні
напої,
наркотичні
засоби, психотропні
речовини або
їх аналоги чи
інші
одурманюючі
засоби;

чинити
опір
законним діям
персоналу
колонії,
перешкоджати
виконанню
ним своїх
службових
обов'язків,
підбурювати
до цього
інших
засуджених;

грати в
настільні та
інші ігри з
метою здобуття
матеріальної
чи іншої
вигоди;

вживати
нецензурні
та жаргонні
слова, давати
і
присвоювати прізвиська;

самовільно
залишати
призначені
для перебування
ізольовані
територію,
приміщення
або
визначене
місце роботи.

(Із
змінами і
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
108. Придбання
засудженими
до позбавлення
волі
продуктів
харчування і
предметів
першої
потреби

1.
Засуджені
мають право
придбавати
за безготівковим
розрахунком
продукти
харчування і
предмети
першої
потреби на
гроші, зароблені
в колоніях, а
засуджені
чоловіки віком
понад
шістдесят
років, жінки -
віком понад
п'ятдесят
п'ять років,
інваліди
першої та
другої груп,
вагітні
жінки, жінки,
які мають
дітей у
будинках
дитини при
виправних
колоніях,
неповнолітні,
а також
засуджені,
які
перебувають
у лікувально-профілактичних
закладах
місць
позбавлення
волі, - також
на гроші,
одержані за
переказами,
за рахунок
пенсій та
іншого
доходу.

2.
Засудженим,
які з
незалежних
від них причин
не працюють
чи
завантажені
роботою лише
частково,
дозволяється
придбавати
продукти
харчування і
предмети
першої
потреби на
гроші,
одержані за
переказами.

3. Сума
грошей, що
дозволена до
витрачання, встановлюється
цим Кодексом.

4.
Засудженим,
які
перевиконують
норми виробітку
або сумлінно
виконують
встановлені
завдання,
може бути
додатково
дозволено витрачати
на місяць
гроші в сумі
тридцяти
відсотків
мінімального
розміру
заробітної
плати;
засудженим,
які перевиконують
норми
виробітку
або сумлінно
виконують
встановлені
завдання на
важких
роботах чи
роботах із
шкідливими
умовами
праці, -
п'ятдесяти
відсотків
мінімального
розміру
заробітної
плати
незалежно
від відбутого
строку
покарання.

5.
Інвалідам
першої групи,
вагітним
жінкам, жінкам,
які мають
дітей у
будинках
дитини при
виправних
колоніях,
дозволяється
придбавати
продукти
харчування і
предмети першої
потреби на
суму мінімального
розміру
заробітної
плати.

6.
Інвалідам
другої групи
і засудженим,
які перебувають
у
лікувально-профілактичних
закладах
місць
позбавлення
волі, дозволяється
придбавати
продукти
харчування і предмети
першої
потреби на
суму, що
становить
шістдесят
відсотків
мінімального
розміру
заробітної плати.

7.
Перелік і
кількість
продуктів
харчування і
предметів
першої
потреби, що
дозволяються
до продажу
засудженим,
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання покарань.

Стаття
109. Придбання
засудженими
до позбавлення
волі
літератури і
письмового
приладдя

1.
Засуджені
мають право
одержувати в
бандеролях,
посилках і
передачах, а
також без обмеження
придбавати
за рахунок
коштів, які є на
їхніх
особових
рахунках, літературу
через
книготорговельну
мережу,
письмове
приладдя,
передплачувати
газети і
журнали.

2.
Виключено

3.
Засудженому
дозволяється
мати при собі
не більше
десяти
примірників
книг і журналів.

4.
Література в
кількості, що
перевищує
вказану в
частині третій
цієї статті,
може
передаватися
на зберігання
або за згодою
засудженого -
до бібліотеки
колонії, або
пересилатися
за його рахунок
родичам.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
110. Побачення
засуджених
до
позбавлення
волі з
родичами,
адвокатами
та іншими
особами.
Телефонні
розмови

1.
Засуджені
мають право
на побачення:
короткострокові
тривалістю
до чотирьох
годин і
тривалі - до
трьох діб.
Короткострокові
побачення
надаються з
родичами або
іншими особами
у
присутності
представника
колонії. Тривалі
побачення
надаються з
правом
спільного
проживання і
тільки з
близькими
родичами
(подружжя,
батьки, діти,
всиновлювачі,
всиновлені,
рідні брати й
сестри, дід,
баба, онуки).
Тривалі
побачення
можуть
надаватися і
подружжю, яке
проживало
однією
сім'єю, але не
перебувало у
шлюбі, за
умови, що в
них є спільні
неповнолітні
діти. Оплата
послуг за користування
кімнатами
короткострокових
і тривалих
побачень
здійснюється
засудженими
або їх
родичами чи
іншими
особами за рахунок
власних
коштів.

2.
Тривалі
побачення
при
реєстрації
шлюбу надаються
позачергово.

3. Для
одержання
правової
допомоги за
письмовою
заявою
засуджених,
їхніх
близьких родичів,
громадських
організацій
засудженим
надається
побачення з
адвокатом
або іншим фахівцем
у галузі
права, який
за законом
має право на
надання
правової
допомоги
особисто чи
за
дорученням
юридичної
особи. За бажанням
засудженого
або адвоката
чи іншого
фахівця в
галузі права,
який за
законом має
право на
надання
правової
допомоги
особисто чи
за
дорученням
юридичної
особи,
побачення
можуть
надаватися
наодинці.
Побачення надається
адміністрацією
колонії при
пред'явленні
адвокатом
ордера, а
іншим фахівцем
у галузі
права, який
за законом
має право на
надання
правової
допомоги
особисто чи
за дорученням
юридичної
особи, іншого
відповідного
документа, а
також
документів,
що посвідчують
їх особу.
Кількість і
тривалість таких
побачень не
обмежена.

4.
Кількість і
види
побачень
встановлюються
цим Кодексом.

5.
Засудженим
надається
право на
чотири телефонних
розмови
протягом
року
тривалістю
до
п'ятнадцяти
хвилин кожна
під контролем
адміністрації.
Телефонні
розмови
оплачуються
з особистих
коштів
засуджених.
Телефонні
розмови між
перебуваючими
в місцях
позбавлення
волі
заборонені.

6.
Засудженим
за їхнім
проханням
дозволяється
заміняти
тривалі
побачення
короткостроковими.

7.
Порядок
надання
побачень і
телефонних
розмов
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої влади
з питань
виконання
покарань.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

(з
1 січня 2012 року
до статті 110
будуть
внесені зміни
передбачені
абзацами
другим і
третім підпункту
19 пункту 1
Закону
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
111.
Короткочасні
виїзди за
межі виправних
і виховних
колоній

1.
Засудженим,
які
тримаються у
виправних колоніях
мінімального
рівня
безпеки,
дільницях
соціальної
реабілітації
виправних колоній
середнього
рівня
безпеки та
виховних
колоніях,
може бути
дозволено
короткочасні
виїзди за
межі колонії
на території
України на
строк не
більше семи
діб, не
включаючи
часу,
необхідного
для проїзду в
обидва кінці
(не більше
трьох діб), у
зв'язку з
такими
винятковими
особистими
обставинами:

смерть
або тяжка
хвороба
близького
родича, що
загрожує
життю хворого;

стихійне
лихо, що
спричинило
значну матеріальну
шкоду
засудженому
або його
сім'ї.

2. Заява
засудженого
про
терміновий
виїзд у зв'язку
з
винятковими
обставинами
має бути
розглянута
протягом
доби.

Дозвіл
на
короткочасний
виїзд
дається начальником
колонії з
урахуванням
особи і
поведінки
засудженого.
Час
перебування
засудженого
поза межами
колонії
зараховується
в строк відбування
покарання.
Вартість
проїзду засудженого
оплачується
ним особисто
або його
родичами.

3.
Засудженим
жінкам, які
мають дітей у
будинках
дитини при
виправних
колоніях, може
бути
дозволено
короткочасний
виїзд за межі
виправної
колонії на
території
України для
влаштування
дітей у
родичів,
опікунів або
в дитячих
будинках
тривалістю
не більш як
десять діб
без
урахування
часу перебування
в дорозі (не
більш як три
доби).

4.
Засуджені,
які працюють
та
перебувають
у виправних
колоніях
мінімального
рівня безпеки
з
полегшеними
умовами
тримання, мають
право на
щорічний
короткочасний
виїзд за межі
колонії
тривалістю 14
календарних днів.

(частина
четверта
набирає
чинності з 1
січня 2012 року

згідно із
Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

5.
Порядок
короткочасних
виїздів
засуджених
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
112. Одержання
засудженими
до позбавлення
волі посилок
(передач) і
бандеролей

1. Число
посилок
(передач) і
бандеролей,
що одержують
засуджені,
які
тримаються в
колоніях, не
обмежується.

2.
Максимальна
вага однієї
посилки або
бандеролі
визначається
діючими
поштовими правилами.

3.
Виключено

4.
Лікарські
засоби і
вироби
медичного
призначення,
які
одержують
засуджені
відповідно
до медичного
висновку,
передаються
до медичної
частини
колонії для
їхнього
лікування.

5.
Порядок
приймання і
вручення
посилок (передач)
або
бандеролей, а
також
перелік
предметів,
заборонених
до одержання
засудженими,
визначаються
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з питань
виконання
покарань.

(дію
частини
першої
статті 112
зупинено на 2007
рік в
частині
одержання
засудженими
до позбавлення
волі
посилок
(передач) і
бандеролей
згідно із
Законом
України від
19.12.2006 р. N 489-V)

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
28.12.2007 р. N 107-VI)

(зміни,
внесені
підпунктом 1
пункту 71
розділу II
Закону
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,
визнано
такими, що не
відповідають
Конституції
України (є неконституційними),
згідно з
Рішенням
Конституційного
Суду
України від
22.05.2008 р. N 10-рп/2008)

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
113. Листування
засуджених
до позбавлення
волі

1.
Засудженим
дозволяється
одержувати і
відправляти
листи і
телеграми за
свій рахунок
без
обмеження їх
кількості.

2.
Листування
між
перебуваючими
в місцях позбавлення
волі
засудженими,
які не є
родичами,
допускається
тільки з
дозволу
адміністрації
колонії.

3.
Кореспонденція,
яку
одержують і
надсилають
засуджені до
відбування
покарання у
виправних
колоніях
мінімального
рівня безпеки
із
загальними
умовами
тримання,
середнього
та
максимального
рівня
безпеки, підлягає
перегляду.

4.
Кореспонденція,
яку
засуджені
адресують Уповноваженому
Верховної
Ради України
з прав
людини,
Європейському
суду з прав
людини, а
також іншим
відповідним
органам
міжнародних
організацій,
членом або учасником
яких є
Україна,
уповноваженим
особам таких
міжнародних
організацій
та прокуророві,
перегляду не
підлягає і
надсилається
за адресою
протягом
доби з часу
її подачі.
Кореспонденція,
яку
засуджені
одержують від
зазначених
органів та
осіб,
перегляду не
підлягає.

5.
Кореспонденція,
яку
засуджені
адресують захиснику
у справі, що
здійснює
свої повноваження
відповідно
до статті 44
Кримінально-процесуального
кодексу
України,
перегляду не
підлягає і
надсилається
за адресою
протягом
доби з часу
її подачі.
Кореспонденція,
яку
засуджені
одержують
від такого
захисника,
перегляду не
підлягає.

(Із
змінами і
доповненнями,
внесеними
згідно із

законами
України від
01.12.2005 р. N 3166-IV,

від 21.01.2010 р. N 1828-VI,

від 21.01.2010 р. N 1829-VI)

Стаття
114. Одержання і
відправлення
засудженими
до
позбавлення
волі
грошових
переказів

1.
Засуджені
мають право
без
обмеження
одержувати
грошові
перекази і
відправляти
грошові
перекази
родичам, а з
дозволу
адміністрації
колонії - й іншим
особам.
Одержані за
переказами
гроші зараховуються
на особовий
рахунок
засудженого.

2. Гроші,
виявлені в
посилках
(передачах),
бандеролях і
листах, що
надходять на
ім'я засудженого,
вилучаються
і реалізовуються
в порядку,
встановленому
частиною четвертою
статті 59
цього
Кодексу.

Стаття
115.
Матеріально-побутове
забезпечення
засуджених
до
позбавлення
волі

1. Особам,
які
відбувають
покарання у
виправних і
виховних
колоніях,
створюються
необхідні
житлово-побутові
умови, що
відповідають
правилам
санітарії та
гігієни.
Норма жилої
площі на
одного
засудженого
у виправних
колоніях не
може бути
меншою трьох
квадратних
метрів, у виховних
колоніях і у
виправних
колоніях, призначених
для тримання
жінок, -
чотирьох квадратних
метрів, у
лікувальних
закладах при
виправних
колоніях, у
виправних
колоніях, призначених
для тримання
і лікування
хворих на
туберкульоз,
у стаціонарі
- п'яти квадратних
метрів.

2.
Засудженим
надається
індивідуальне
спальне
місце і
постільні
речі. Вони
забезпечуються
одягом,
білизною і
взуттям за
сезоном з
урахуванням
статі і кліматичних
умов, а в
лікувальних
закладах -
спеціальним
одягом і
взуттям.

3.
Вагітним
жінкам і
матерям-годувальницям
створюються
поліпшені
житлово-побутові
умови та
встановлюються
підвищені
норми
харчування.

4.
Засудженим,
які
відбувають
покарання у
виховних
колоніях,
інвалідам
першої та
другої груп,
жінкам з
вагітністю
понад чотири
місяці,
непрацюючим
жінкам, які
мають дітей у
будинках
дитини при
виправних
колоніях, непрацюючим
чоловікам
віком понад
шістдесят
років і жінкам
- понад
п'ятдесят
п'ять років
(якщо вони не
одержують
пенсії), а
також особам,
звільненим
від роботи
через
хворобу, в
тому числі
хворим на
активну
форму
туберкульозу,
харчування,
одяг, взуття,
білизна і
комунально-побутові
послуги
надаються
безоплатно.

5. Норми
харчування
осіб,
позбавлених
волі, встановлюються
Кабінетом
Міністрів
України.

6.
Засуджені з
дозволу
адміністрації
можуть з
коштів, які
знаходяться
на особових
рахунках,
додатково
придбавати
взуття і
одяг, у тому
числі
спортивний,
оплачувати лікувально-профілактичні
послуги, що
надаються
додатково за
призначенням
лікаря, отримувати
необхідне за
медичними
показаннями
дієтичне
харчування.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

(з
1 січня 2012 року
до статті 115
будуть
внесені зміни
передбачені
абзацом
другим
підпункту 23
пункту 1
Закону
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
116.
Медико-санітарне
забезпечення
засуджених
до
позбавлення
волі

1. У
місцях позбавлення
волі
організовуються
необхідні
лікувально-профілактичні
заклади, а
для лікування
засуджених,
які хворіють
на активну
форму
туберкульозу,
- заклади на
правах
лікувальних.
Для
спостереження
та лікування
хворих на
інфекційні
захворювання
в медичних частинах
колоній
створюються
інфекційні ізолятори.

2.
Лікувально-профілактична
і
санітарно-протиепідемічна
робота в
місцях
позбавлення
волі
організовується
і
проводиться
відповідно
до
законодавства
про охорону
здоров'я.
Адміністрація
колоній
зобов'язана виконувати
необхідні
медичні
вимоги, що
забезпечують
охорону
здоров'я
засуджених.
Засуджені до
позбавлення
волі
зобов'язані виконувати
правила
особистої і
загальної гігієни,
вимоги
санітарії.

3. У разі
заявленої
засудженим
відмови від прийняття
їжі, якщо це
загрожує
його життю,
допускається
примусове
годування за
медичним
висновком.

4.
Порядок
надання
особам, які
позбавлені
волі,
медичної
допомоги,
організації
і проведення
санітарного
нагляду,
використання
лікувально-профілактичних
і санітарно-профілактичних
установ
органів
охорони
здоров'я і
залучення з
цією метою
їхнього
медичного
персоналу
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої влади
з питань
виконання
покарань і
Міністерства
охорони
здоров'я
України.

5.
Засуджений
має право
звертатися
за
консультацією
і лікуванням
до установ,
що надають
платні
медичні послуги.
Оплата таких
послуг і
придбання необхідних
ліків
здійснюються
засудженими
або їхніми
родичами за
рахунок
власних коштів.
Консультування
і лікування в
таких
випадках
здійснюються
в медичних
частинах
колоній за
місцем
відбування
покарання
під наглядом
персоналу
медичної
частини.

Стаття
117. Виконання
примусового
лікування

1. До
засуджених
до
позбавлення
волі осіб, які
мають
хворобу, що
становить
небезпеку для
здоров'я
інших осіб,
та тих, які не
пройшли
повного курсу
лікування і
відмовляються
від нього, адміністрацією
колонії
застосовуються
призначені
судом
примусові
заходи медичного
характеру
або
примусове
лікування.

2. Якщо
під час
відбування
покарання
буде встановлено,
що
засуджений
має хворобу,
яка становить
небезпеку
для здоров'я
інших осіб,
та відмовляється
від
лікування,
адміністрація
колонії
вносить до
суду подання
про застосування
до такої
особи
примусового
лікування.

Глава
18

ПРАЦЯ
ЗАСУДЖЕНИХ
ДО
ПОЗБАВЛЕННЯ ВОЛІ

Стаття
118. Залучення
засуджених
до позбавлення
волі до
суспільно
корисної
праці

1.
Засуджені до
позбавлення
волі повинні
працювати в
місцях і на
роботах, які
визначаються
адміністрацією
колонії.
Засуджені залучаються
до суспільно
корисної
праці з урахуванням
наявних
виробничих
потужностей,
зважаючи при
цьому на
стать, вік,
працездатність,
стан здоров'я
і
спеціальність.
Засуджені
залучаються
до праці, як
правило, на підприємствах,
у майстернях
колоній, а
також на
державних
або інших
форм
власності підприємствах
за умови
забезпечення
їх належної
охорони та
ізоляції.

Адміністрація
зобов'язана
створювати
умови, що
дають змогу
засудженим
займатися суспільно
корисною
оплачуваною
працею.

2.
Засудженим
чоловікам
віком понад
шістдесят
років, жінкам
- понад п'ятдесят
п'ять років,
інвалідам
першої та другої
груп, хворим
на активну
форму
туберкульозу,
жінкам з
вагітністю
понад чотири
місяці,
жінкам, які
мають дітей у
будинках дитини
при
виправних
колоніях,
дозволяється
працювати за
їхнім
бажанням з
урахуванням
висновку
лікарської
комісії
колонії.

3.
Перелік
робіт і
посад, на
яких
забороняється
використовувати
засуджених
до позбавлення
волі,
визначається
нормативно-правовими
актами
центрального
органу виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань.

4.
Засуджені не мають
права
припиняти
роботу з
метою вирішення
трудових та
інших
конфліктів.

5.
Засуджені
можуть
залучатися
без оплати праці
лише до робіт
з
благоустрою
колоній і прилеглих
до них
територій, а
також поліпшення
житлово-побутових
умов
засуджених або
до допоміжних
робіт із
забезпечення
колоній продовольством.

До цих
робіт
засуджені
залучаються,
як правило, в
порядку
черговості, в
неробочий
час і не
більш як на
дві години на
день.

(Із
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
119. Умови праці
засуджених
до позбавлення
волі

1. Для
осіб, які
відбувають
покарання у
виді позбавлення
волі, робочий
тиждень не
може перевищувати
норму
тривалості
робочого часу,
встановленого
законодавством
про працю.
Час початку і
закінчення
роботи
(зміни)
визначаються
адміністрацією
колонії.
Засуджені
звільняються
від роботи у
вихідні,
святкові та
неробочі дні,
визначені
законодавством
про працю.

2. З
урахуванням
характеру
виконуваних
засудженим
робіт
допускається
підсумований
облік робочого
часу з тим,
щоб
тривалість
робочого
часу за
обліковий
період не
перевищувала
нормального
числа
робочих
годин.

3. Праця
засуджених
організовується
з додержанням
правил
охорони
праці,
техніки безпеки
і виробничої
санітарії,
встановлених
законодавством
про працю.

Стаття
120. Оплата
праці
засуджених
до позбавлення
волі

1. Праця
осіб,
засуджених
до
позбавлення
волі,
оплачується
відповідно
до її
кількості і
якості. Форми
і системи
оплати праці,
норми праці
та розцінки
встановлюються
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань.

2. У
виправних
колоніях на
особовий
рахунок засуджених,
які
виконують
норми
виробітку
або
встановлені
завдання і не
допускають
порушень
режиму,
зараховується
незалежно
від усіх
відрахувань
п'ятнадцять
відсотків, а
на особовий
рахунок
засуджених
чоловіків
віком понад
шістдесят
років, жінок -
понад
п'ятдесят
п'ять років,
інвалідів
першої та
другої груп,
хворих на
активну
форму
туберкульозу,
вагітних
жінок, жінок,
які мають
дітей у
будинках дитини
при
виправних
колоніях, - не
менш як п'ятдесят
відсотків
нарахованого
їм місячного
заробітку.

Засудженим,
які
відбувають
покарання у
виховних
колоніях,
дільницях
соціальної
реабілітації
виправних
колоній,
колоніях мінімального
рівня
безпеки з
полегшеними
умовами
тримання, а
також
засудженим
жінкам, яким
дозволено
проживання
за межами
виправної
колонії, на
особовий
рахунок
зараховується
незалежно
від усіх
відрахувань
не менш як
сімдесят
п'ять
відсотків
нарахованого
їм місячного
заробітку.

Стаття
121.
Відрахування
із заробітку
або іншого
доходу
засуджених
до
позбавлення
волі

1. Особи,
які
відбувають
покарання у
виправних
колоніях, із
нарахованого
їм заробітку,
пенсій та
іншого
доходу
відшкодовують
вартість
харчування,
одягу,
взуття,
білизни, комунально-побутових
та інших
наданих
послуг, крім
вартості
спецодягу і
спецхарчування.

2.
Відшкодування
засудженими
витрат на їхнє
утримання
провадиться
після
відрахування
прибуткового
податку і
аліментів.
Відрахування
за
виконавчими
листами та
іншими
виконавчими
документами
провадяться
у порядку,
встановленому
законом.

3. Із
засуджених,
які не
працюють
(крім осіб, зазначених
у частині
четвертій
статті 115 цього
Кодексу),
вартість
харчування,
одягу, взуття,
білизни,
комунально-побутових
та інших
наданих
послуг утримується
з коштів, які
є на їхніх
особових рахунках.
У разі
відсутності
в засудженого
коштів на
особовому
рахунку
виправна колонія
має право
пред'явити
йому позов
через суд.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
122. Пенсійне
забезпечення
засуджених до
позбавлення
волі

1.
Засуджені
мають право
на загальних
підставах на
державне
пенсійне
забезпечення
за віком, по
інвалідності,
у зв'язку з
втратою
годувальника
та в інших
випадках,
передбачених
законом.

2. Особи,
яким до
відбування
покарання
призначена
пенсія,
підлягають
державному
пенсійному
забезпеченню
на загальних
підставах. Призначена
пенсія
перераховується
органами
Пенсійного
фонду
України за
місцем відбування
покарання
пенсіонера і
з неї відшкодовуються
витрати на
його
утримання у
виправній
колонії
(харчування,
речове майно,
комунально-побутові
послуги та
інше), при
цьому не менш
як двадцять
п'ять
відсотків
пенсії
зараховується
на особовий
рахунок
засудженого.

3. Час
роботи
засуджених у
період
відбування
ними
покарання у
виді
позбавлення
волі зараховується
у стаж роботи
для
призначення
трудової
пенсії після
звільнення
за умови
сплати ними
страхових
внесків до
Пенсійного
фонду
України в
порядку і
розмірах, передбачених
законодавством.

4.
Засуджені,
які втратили
працездатність
під час
відбування
покарання,
після
звільнення
їх від покарання
мають право
на пенсію і
на
компенсацію
шкоди у
випадках і у
порядку,
встановлених
законодавством
України.

Глава
19

ВИХОВНИЙ
ВПЛИВ НА
ЗАСУДЖЕНИХ
ДО ПОЗБАВЛЕННЯ
ВОЛІ

Стаття
123.
Соціально-виховна
робота із
засудженими
до
позбавлення
волі

1.
Соціально-виховна
робота -
цілеспрямована
діяльність
персоналу
органів і
установ виконання
покарань та
інших
соціальних інституцій
для
досягнення
мети
виправлення
і
ресоціалізації
засуджених.

Соціально-виховна
робота
спрямована
на формування
та
закріплення
в засуджених
прагнення до
заняття
суспільно
корисною діяльністю,
сумлінного
ставлення до
праці, дотримання
вимог
законів та
інших
прийнятих у
суспільстві
правил
поведінки,
підвищення їх
загальноосвітнього
і
культурного
рівнів.

2. Участь
засуджених у
виховних
заходах, які
проводяться
в колоніях,
враховується
при визначенні
ступеня
їхнього
виправлення, а
також при
застосуванні
заходів
заохочення і
стягнення.

3.
Розпорядком
дня колоній можуть
бути
передбачені
виховні
заходи, участь
в яких для
засуджених є
обов'язковою.

4.
Стимулювання
правослухняної
поведінки засуджених
здійснюється
за допомогою
програм
диференційованого
виховного
впливу з
урахуванням
їхньої
поведінки,
психічного
стану і
ступеня
соціальної
занедбаності.

5.
Програми
диференційованого
виховного впливу
на
засуджених
повинні
враховувати можливості
виховної
функції
режиму відбування
покарання,
загальноосвітнього
і професійно-технічного
навчання,
заходів заохочення
і стягнення,
які
застосовуються
до осіб,
позбавлених
волі,
самодіяльних
організацій
засуджених,
громадських,
благодійних
і релігійних
організацій,
а також
залучення
засуджених до
самовиховання.

Стаття
124. Основні
напрями,
форми і
методи соціально-виховної
роботи із
засудженими
до
позбавлення
волі

1. У
колоніях
проводиться
моральне,
правове,
трудове,
естетичне,
фізичне,
санітарно-гігієнічне
виховання
засуджених, а
також інші
його види, що
сприяють
становленню
їх на життєву
позицію, яка
відповідає
правовим нормам
і вимогам
суспільно
корисної
діяльності.

2.
Соціально-виховна
робота із
засудженими організовується
в
індивідуальних,
групових і
масових
формах на
основі
психолого-педагогічних
принципів і
методів.

Стаття
125.
Загальноосвітнє
і
професійно-технічне
навчання засуджених
до
позбавлення
волі

1. У
колоніях
відповідно
до законів
України "Про
освіту" і
"Про
загальну
середню освіту"
для
засуджених
забезпечується
доступність
і
безоплатність
здобуття
повної загальної
середньої
освіти.

2.
Засудженим,
які бажають
підвищувати
свій
загальноосвітній
рівень, незалежно
від віку
створюються
умови для
самоосвіти,
надається
можливість
навчання в загальноосвітніх
навчальних
закладах колоній,
які
створюються
місцевими
органами виконавчої
влади та
органами
місцевого самоврядування
відповідно
до потреб у
них і за
наявності необхідної
матеріально-технічної
та науково-методичної
бази,
педагогічних
кадрів у порядку,
встановленому
Кабінетом
Міністрів
України.

3. У
виховних
колоніях
утворюються
середні загальноосвітні
школи трьох
ступенів.
Засуджені,
які
навчаються в
них,
підручниками,
зошитами та
письмовим
приладдям
забезпечуються
безоплатно.

4. Для
засуджених,
які не мають
робітничої професії,
за якою вони
можуть бути
працевлаштовані
в даній
колонії,
надається
можливість
підготовки
на курсах
професійного
навчання
робітників на
виробництві.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
126.
Організація
загальноосвітнього
і
професійно-технічного
навчання
засуджених
до
позбавлення
волі

1.
Організація
загальноосвітнього
і
професійно-технічного
навчання
засуджених, у
тому числі
професійно-технічного
навчання на
виробництві,
здійснюється
відповідно
до законів України
"Про освіту",
"Про
загальну
середню
освіту" і
"Про
професійно-технічну
освіту" в
порядку,
встановленому
Кабінетом
Міністрів
України.

2. На
період
проходження
державної
підсумкової
атестації
засуджені,
які
навчаються, звільняються
від роботи на
строк,
передбачений
законодавством.
Заробітна
плата їм за
цей період не
нараховується,
харчування надається
безоплатно.

3.
Засудженим,
які
займаються
самоосвітою,
адміністрація
колонії
створює
необхідні умови
для занять у
вільний від
роботи час.

4.
Загальноосвітнє
і
професійно-технічне
навчання
засуджених
заохочується
і враховується
при
визначенні
ступеня
їхнього
виправлення.

5.
Педагогічні
працівники
загальноосвітніх
і
професійно-технічних
навчальних
закладів
надають
допомогу
адміністрації
колонії в
соціально-виховній
роботі із
засудженими.

Стаття
127.
Самодіяльні
організації
засуджених
до позбавлення
волі

1.
Самодіяльні
організації
засуджених
до позбавлення
волі
створюються
в колоніях з метою
розвитку в
засуджених
корисної ініціативи,
соціальної
активності,
здорових міжособових
взаємовідносин,
участі у вирішенні
питань
організації
праці,
навчання, відпочинку,
побуту,
впливу на
виправлення
засуджених,
розвитку
корисних
соціальних зв'язків.

2. Участь
у
самодіяльних
організаціях
є добровільною
справою
кожного
засудженого,
його
соціально
корисна
активність
заохочується
адміністрацією
колонії і
враховується
при
визначенні
ступеня його
виправлення.

3. У
колоніях із
числа
засуджених,
які зарекомендували
себе
позитивно,
створюються
ради
колективів
колоній і
відділень
соціально-психологічної
служби. У
колоніях можуть
створюватися
й інші
самодіяльні
організації
засуджених,
якщо їхня
діяльність
не суперечить
порядку і
умовам
відбування
покарання.

4.
Засуджені,
які входять
до складу
самодіяльних
організацій,
не
користуються
додатковими
пільгами і не
звільняються
від основної
роботи.

Стаття
128.
Богослужіння
і релігійні
обряди в
колоніях

1. У
колоніях
здійснення
свободи
сповідувати
будь-яку
релігію або
виражати
переконання,
пов'язані із
ставленням
до релігії,
підлягає
лише тим
обмеженням,
які
необхідні для
забезпечення
ізоляції,
громадської
безпеки і
встановлені
цим Кодексом.

2.
Богослужіння
і релігійні
обряди в
колоніях
проводяться
за проханням
засуджених або
за
зверненням
релігійної
організації в
неробочий
час.

3.
Адміністрація
колонії
сприяє у
запрошенні
священнослужителів,
бере участь у
визначенні
місця, часу
та інших умов
проведення
богослужіння,
обряду або
церемонії.
Адміністрація
колонії не
має виявляти
свого
ставлення до
певної
релігії чи
конфесії.

4.
Засуджені
мають право
на придбання
і користування
релігійною
літературою,
іншими предметами
і матеріалами
релігійного
призначення,
використання
яких не
суперечить
інтересам
забезпечення
ізоляції
засуджених, а
також іншим
умовам
виконання
покарання.

5.
Засуджені не
мають права,
посилаючись
на свої
релігійні
переконання,
ухилятися від
виконання
своїх обов'язків,
а також
установлених
вимог режиму
відбування
покарання.

6.
Відправлення
релігійних
обрядів не
повинно
порушувати
розпорядок
дня в
колоніях, а
також
утискати
права інших
осіб, які
відбувають
покарання.

7. У
колонії для
відправлення
релігійних
обрядів
можуть
допускатися
тільки
представники
релігійних
організацій,
які офіційно
зареєстровані
у
встановленому
законом порядку.

(Із
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
129. Вільний час
засуджених
до позбавлення
волі

1. Час,
вільний від
основної
трудової
діяльності і
виконання
обов'язкових
заходів, передбачених
розпорядком
дня для
засуджених у
колонії, є їх
вільним
часом.

2.
Засуджені
мають право
розпоряджатися
вільним
часом на
власний
розсуд,
виключаючи виконання
тих видів
діяльності,
які
заборонені цим
Кодексом.

3.
Вільний час
засуджених
повинен
тривати не
менш як дві
години на
добу і
передбачається
розпорядком
дня колонії.

Стаття
130. Заходи
заохочення,
що
застосовуються
до осіб,
позбавлених
волі

1. За сумлінну
поведінку і
ставлення до
праці, навчання,
активну
участь у
роботі
самодіяльних
організацій
до
засуджених
можуть застосовуватися
такі заходи
заохочення:

подяка;

нагородження
похвальною
грамотою;

грошова
премія;

нагородження
подарунком;

абзац
шостий
виключено

надання
додаткового
короткострокового
або
тривалого
побачення;

абзац
восьмий
виключено

дострокове
зняття
раніше
накладеного
стягнення;

дозвіл
додатково
витрачати
гроші для придбання
продуктів
харчування і
предметів першої
потреби в
сумі до
п'ятнадцяти
відсотків
мінімального
розміру
заробітної
плати;

збільшення
тривалості
прогулянки
засудженим,
які
тримаються в
дільницях
посиленого
контролю
колоній і
приміщеннях
камерного
типу
виправних
колоній
максимального
рівня
безпеки, до
двох годин.

2.
Засуджені,
які стали на
шлях
виправлення
або
сумлінною
поведінкою і
ставленням
до праці та
навчання
довели своє
виправлення, можуть
бути у
встановленому
законом порядку
представлені
до заміни
невідбутої
частини
покарання
більш м'яким
або до
умовно-дострокового
звільнення
від
відбування
покарання.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
131. Порядок
застосування
заходів заохочення
до осіб,
позбавлених
волі

1.
Застосування
заходів
заохочення
має на меті
здійснення
виховного
впливу як на
тих осіб, до
яких ці
заходи
застосовуються
на основі
об'єктивної
оцінки
поведінки
засуджених,
їхнього
ставлення до
праці і
навчання, так
і на інших
засуджених.

2. При
заохоченні
до
засудженого
застосовується
один захід
заохочення.

3.
Грошова
премія
приєднується
до заробітку
і
зараховується
на особовий
рахунок засудженого,
подарунок
передається
на зберігання
до
звільнення
засудженого
або за його
проханням
надсилається
родичам.

4. У
порядку
заохочення
засудженим
протягом
року може
бути надано
додатково
одне
короткострокове
чи тривале
побачення.

5. До
засуджених,
які
тримаються в
дільницях
посиленого
контролю
колоній і
приміщеннях
камерного
типу
виправних
колоній максимального
рівня
безпеки,
заохочення у
виді
збільшення
тривалості
прогулянки
застосовується
на строк до
одного
місяця.

6. Із
засудженого
може бути
достроково
знято, як
правило, лише
одне раніше
накладене стягнення.

7.
Заохочення у
виді подяки і
дострокового
зняття
раніше
накладеного
стягнення
застосовуються
усно або письмово,
інші
заохочення -
тільки
письмово.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
132. Заходи
стягнення, що
застосовуються
до осіб,
позбавлених
волі

1. За
порушення
встановленого
порядку відбування
покарання до
засуджених
можуть
застосовуватися
такі заходи
стягнення:

попередження;

догана;

сувора
догана;

абзац
п'ятий
виключено

дисциплінарний
штраф у сумі
до двох мінімальних
розмірів
заробітної
плати;

скасування
поліпшених
умов
тримання, передбачених
статтями 138 - 140 і 143
цього
Кодексу;

поміщення
засуджених
чоловіків,
які тримаються
у виправних
колоніях, у
дисциплінарний
ізолятор з
виведенням
або без
виведення на
роботу чи
навчання на
строк до
п'ятнадцяти
діб, а
засуджених
жінок - до
десяти діб;

поміщення
засуджених,
які
тримаються в
приміщеннях
камерного
типу
виправних
колоній максимального
рівня
безпеки, в
карцер без виведення
на роботу на
строк до
п'ятнадцяти діб;

переведення
засуджених,
які
тримаються у виправних
колоніях,
крім
засуджених,
які тримаються
у виправних
колоніях
мінімального
рівня
безпеки з
полегшеними
умовами тримання,
до
приміщення
камерного
типу (одиночної
камери) на
строк до
трьох
місяців.

2.
Вагітні
жінки, жінки,
які мають
дітей у будинках
дитини при
виправних
колоніях,
інваліди першої
групи в
дисциплінарний
ізолятор, карцер,
приміщення
камерного
типу (одиночну
камеру) не
поміщаються.

(Із
змінами і
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
133. Злісний
порушник
установленого
порядку відбування
покарання

Злісним
порушником
установленого
порядку
відбування
покарання є
засуджений,
який не
виконує
законних
вимог
адміністрації,
необґрунтовано
відмовляється
від праці (не
менш як три
рази
протягом
року);
припинив
роботу з
метою
вирішення
трудових та
інших
конфліктів;
вживає
спиртні напої,
наркотичні
засоби,
психотропні
речовини або
їх аналоги чи
інші
одурманюючі
засоби;
виготовляє,
зберігає,
купує,
розповсюджує
заборонені
предмети;
бере участь у
настільних
та інших
іграх з метою
здобуття матеріальної
чи іншої
вигоди;
вчинив
дрібне хуліганство;
систематично
ухиляється
від лікування
захворювання,
що становить
небезпеку
для здоров'я
інших осіб, а
також вчинив протягом
року більше
трьох інших
порушень
режиму
відбування
покарання, за
умови, якщо
за кожне з
цих порушень
за
постановою
начальника
колонії або
особи, яка
виконує його
обов'язки,
були
накладені
стягнення, що
достроково
не зняті або
не погашені у
встановленому
законом
порядку.

Стаття
134. Порядок
застосування
заходів стягнення
до осіб,
позбавлених
волі

1. При
призначенні
заходів
стягнення
враховуються
причини,
обставини і
мотиви вчинення
порушення,
поведінка
засудженого
до вчинення
проступку,
кількість і
характер раніше
накладених
стягнень, а
також пояснення
засудженого
щодо суті
проступку. Стягнення,
що
накладаються,
мають
відповідати
тяжкості і
характеру
проступку
засудженого.

2. За
кілька
проступків,
вчинених
одночасно,
накладається
одне
стягнення.

3.
Стягнення
може бути
накладене
лише на особу,
яка вчинила
проступок, і
не пізніше
десяти діб з
дня
виявлення
проступку, а
якщо у зв'язку
з проступком
проводилась
перевірка, то
з дня її
закінчення,
але не
пізніше
шести місяців
з дня
вчинення
проступку.

4.
Накладене
стягнення
звертається
до виконання
негайно, а у
виняткових
випадках - у строк
не пізніше
одного
місяця з дня
його накладення.
Якщо
протягом
місяця з дня
накладення стягнення
воно не було
звернено до
виконання, то
це стягнення
не
виконується.

5.
Повторне
переведення
на поліпшені
умови тримання
може бути
застосоване
не раніше, ніж
через шість
місяців з дня
відбуття
стягнення.

6.
Стягнення у
виді
попередження
або догани накладається
усно чи
письмово,
інші стягнення
- тільки
письмово.

7.
Стягнення у
виді
дисциплінарного
штрафу накладається
тільки за
злісне
порушення встановленого
порядку
відбування
покарання,
передбачене
статтею 133
цього
Кодексу, за
постановою
начальника
колонії або
особи, яка
виконує його
обов'язки.
Постанова
оголошується
засудженому
під розписку.
Стягнена
сума штрафу
перераховується
в доход
держави.

8.
Поміщення
засудженого
в
дисциплінарний
ізолятор або
в карцер чи
переведення
засудженого
до приміщення
камерного
типу
(одиночної
камери) проводиться
за
вмотивованою
постановою начальника
колонії або
особи, яка
виконує його
обов'язки, з
визначенням
строку тримання.

9. Стягнення
у виді
переведення
засудженого до
приміщення
камерного
типу
(одиночної камери)
накладається
в разі
безуспішного
застосування
інших
заходів
впливу.

10. До
засуджених,
які поміщені
в дисциплінарний
ізолятор або
карцер,
переведені
до приміщення
камерного
типу
(одиночної
камери),
можуть застосовуватися
всі заходи
стягнення, за
винятком
повторного
поміщення в
дисциплінарний
ізолятор або
карцер,
повторного
переведення
до
приміщення
камерного
типу (одиночної
камери).

11. Під час
тримання в
дисциплінарному
ізоляторі,
карцері або
приміщенні
камерного
типу
(одиночній
камері)
засудженим забороняються
побачення,
придбання
продуктів
харчування і
предметів
першої потреби,
одержання
посилок
(передач) і
бандеролей,
користування
настільними
іграми.

У
дисциплінарному
ізоляторі,
карцері або
приміщенні
камерного
типу
(одиночній
камері)
засуджені забезпечуються
індивідуальним
спальним місцем
і
постільними
речами.
Постільні речі
видаються
тільки на час
сну, верхній
одяг - на час
виходу з
приміщення.

Тримання
засуджених у
карцері
одиночне.

Засудженим,
які
тримаються в
дисциплінарному
ізоляторі,
карцері або
приміщенні
камерного
типу
(одиночній
камері),
надається щоденна
прогулянка
тривалістю
одна година.

Посилки
(передачі) і
бандеролі
вручаються засудженому
після закінчення
строку його
перебування
в дисциплінарному
ізоляторі,
карцері або
приміщенні
камерного
типу
(одиночній
камері).

12.
Засуджені,
які
тримаються в
дисциплінарному
ізоляторі з
виведенням
на роботу, в
приміщенні
камерного
типу
(одиночній
камері), працюють
окремо від
інших
засуджених.

13.
Засуджений
може
оскаржити
накладене на
нього
стягнення,
однак
подання
скарги не зупиняє
виконання
стягнення.
Посадова
особа, яка
наклала
стягнення, за
наявності
для того
підстав може
його
скасувати
або замінити
іншим, більш
м'яким
стягненням.
Вища
посадова
особа може
скасувати
стягнення в
разі, коли
посадова
особа, яка
наклала
стягнення,
перевищила
свої
повноваження
або
стягнення
було накладено
нею при
відсутності
порушення з боку
засудженого.

14. Якщо
протягом
шести місяців
з дня
відбуття
стягнення
засуджений не
буде
підданий
новому
стягненню,
він визнається
таким, що не
має
стягнення.

15. При
накладенні
стягнення на
засудженого адміністрація
колонії
надає йому
можливість у
встановленому
порядку
повідомити про
це близьких
родичів,
адвоката або
інших
фахівців у галузі
права, які за
законом
мають право
на надання
правової
допомоги
особисто чи
за дорученням
юридичної
особи.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
135. Посадові особи,
які
застосовують
заходи
заохочення і
стягнення, та
обсяг їх
повноважень

1. Правом
застосовувати
заходи
заохочення і
стягнення,
передбачені
статтями 130 і 132
цього
Кодексу,
користуються
начальник
колонії або
особа, яка
виконує його
обов'язки, а
також його
прямі
начальники.
Заходи
заохочення і
стягнення
можуть
застосовувати
також заступник
начальника
колонії,
начальник відділення
соціально-психологічної
служби
колонії в
межах,
передбачених
частинами
другою і
третьою цієї
статті.

2.
Заступник
начальника
колонії
користується
таким же, як і
начальник
цієї колонії,
правом
застосовувати
заходи
заохочення і
стягнення, за
винятком
накладення
дисциплінарного
штрафу,
скасування
поліпшених
умов тримання,
поміщення
засудженого
в
дисциплінарний
ізолятор або
карцер,
переведення
засудженого
до
приміщення камерного
типу
(одиночної
камери).

3.
Начальник
відділення
соціально-психологічної
служби
колонії має
право
застосовувати
в усній формі
такі заходи
заохочення і
стягнення:

подяка,
дострокове
зняття
раніше
накладеного
ним
стягнення;

попередження,
догана.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
136. Підстави і
розмір
матеріальної
відповідальності
засуджених
до позбавлення
волі

1.
Засуджені до
позбавлення
волі несуть
матеріальну
відповідальність
за заподіяні
під час
відбування
покарання
матеріальні збитки
державі
згідно із
законодавством.
Засуджені
також
повинні
відшкодувати
збитки,
заподіяні
колонії, і
додаткові
витрати,
пов'язані з
припиненням
втечі
засудженого,
лікуванням
засудженого,
який
навмисно
заподіяв собі
тілесні
ушкодження.
Якщо збитки
заподіяні у
процесі
виконання
трудових
обов'язків,
засуджені
несуть
матеріальну
відповідальність
у розмірі і
на підставах,
встановлених
законодавством
про працю. В
інших випадках
збитки
відшкодовуються
в розмірі і
на підставах,
встановлених
цивільним
законодавством.

2. У разі
заподіяння
матеріальних
збитків злочином,
вчиненим
засудженим
під час відбування
покарання,
стягнення
збитків провадиться
на загальних
підставах.

Стаття
137. Порядок
стягнення
матеріальних
збитків, заподіяних
засудженими
до
позбавлення
волі

1.
Матеріальні
збитки,
заподіяні
державі засудженими
під час
відбування
покарання, стягуються
з їхнього
заробітку за
постановою
начальника
колонії.

2. До
винесення
постанови
має бути
встановлений
розмір
збитків, обставини,
за яких їх
було завдано,
і ступінь
вини
засудженого
в заподіянні
збитків. У процесі
перевірки у нього
береться
письмове
пояснення.

3.
Постанова
начальника
колонії про
стягнення
збитків
оголошується
засудженому
під розписку.

4.
Засуджений
може
оскаржити
постанову
начальника
колонії
вищій
посадовій
особі. Подача
скарги не
зупиняє
виконання
постанови
про
стягнення
збитків.

5. Вища
посадова
особа може
скасувати
постанову
про
стягнення
збитків або
зменшити розмір
суми, що
підлягає
стягненню.

6.
Неправильно
відраховані
суми за
заподіяні
матеріальні
збитки
підлягають
поверненню
засудженому
і
зараховуються
на його особовий
рахунок.

7. Після
звільнення
засудженого
від покарання
збитки, не
відшкодовані
ним під час
відбування
покарання,
можуть бути
стягнені за
рішенням
суду у
встановленому
законом
порядку.

Глава
20

ОСОБЛИВОСТІ
ВІДБУВАННЯ
ПОКАРАННЯ В
КОЛОНІЯХ
РІЗНИХ ВИДІВ

Стаття
138. Виправні
колонії
мінімального
рівня
безпеки

1.
Засуджені у
виправних
колоніях мінімального
рівня
безпеки із
загальними
умовами
тримання
мають право:

витрачати
на місяць для
придбання
продуктів
харчування і
предметів
першої
потреби
гроші,
зароблені у
виправній
колонії, в сумі
до ста
відсотків
мінімального
розміру заробітної
плати;

одержувати
щомісяця
короткострокове
і один раз на три
місяці
тривале
побачення.

абзац
четвертий
виключено

2. При
сумлінній
поведінці і
ставленні до
праці після
відбуття не
менше однієї
третини
строку
покарання
засуджені,
які тримаються
в дільниці
ресоціалізації
виправної
колонії,
мають право
на поліпшення
умов
тримання і їм
може бути
дозволено
додатково
витрачати на
місяць гроші в
сумі
п'ятдесяти
відсотків
мінімального
розміру
заробітної
плати.

3. У
виправних
колоніях
мінімального
рівня безпеки
з полегшеними
умовами
тримання
встановлюється
режим, передбачений
частиною
другою
статті 99 цього
Кодексу для
засуджених,
які
тримаються у
дільницях
соціальної
реабілітації.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

законами
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,

від 21.01.2010 р. N 1828-VI)

(зміни,
внесені
підпунктом 2
пункту 71
розділу II
Закону
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,
визнано
такими, що не
відповідають
Конституції
України (є неконституційними),
згідно з
Рішенням
Конституційного
Суду
України від
22.05.2008 р. N 10-рп/2008)

Стаття
139. Виправні
колонії
середнього
рівня
безпеки

1. У
виправних
колоніях
середнього
рівня безпеки
засуджені
мають право:

витрачати
на місяць для
придбання
продуктів
харчування і
предметів
першої
потреби
гроші,
зароблені у
виправній
колонії, в
сумі до
вісімдесяти
відсотків
мінімального
розміру
заробітної
плати;

одержувати
щомісяця
короткострокове
і один раз на
три місяці
тривале
побачення.

абзац
четвертий
виключено

2. При
сумлінній
поведінці і
ставленні до
праці після
відбуття не
менше половини
строку
покарання
засуджені,
які тримаються
в дільниці
ресоціалізації
виправної
колонії,
мають право
на поліпшення
умов
тримання і їм
може бути
дозволено додатково
витрачати на
місяць гроші
в сумі сорока
відсотків
мінімального
розміру заробітної
плати.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

законами
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,

від 21.01.2010 р. N 1828-VI)

(зміни,
внесені
підпунктом 3
пункту 71
розділу II
Закону
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,
визнано
такими, що не
відповідають
Конституції
України (є
неконституційними),
згідно з
Рішенням
Конституційного
Суду
України від
22.05.2008 р. N 10-рп/2008)

Стаття
140. Виправні
колонії
максимального
рівня
безпеки

1. У
виправних
колоніях
максимального
рівня
безпеки
засуджені
тримаються в
умовах суворої
ізоляції у
звичайних
жилих
приміщеннях
та
приміщеннях
камерного
типу.

У
звичайних
жилих
приміщеннях
тримаються:

чоловіки,
яким
покарання у
виді
смертної кари
або
довічного
позбавлення
волі замінено
позбавленням
волі на
певний строк
у порядку
помилування
або амністії;

чоловіки,
засуджені за
умисні
особливо тяжкі
злочини;

чоловіки,
які раніше
двічі в
будь-якій
послідовності
були
засуджені до
позбавлення волі
за такі
злочини:
проти основ
національної
безпеки
України;
умисне
вбивство; умисне
тяжке тілесне
ушкодження;
захоплення
заручників;
зґвалтування;
розбій,
вчинений при
обтяжуючих обставинах;
вимагання,
вчинене при
обтяжуючих
обставинах;
виготовлення,
зберігання,
придбання,
перевезення,
пересилання,
ввезення в
Україну з
метою збуту
або збут підроблених
грошей,
державних
цінних
паперів чи
білетів
державної
лотереї;
створення
злочинної
організації;
бандитизм;
терористичний
акт;
створення
непередбачених
законом воєнізованих
або збройних
формувань;
викрадення,
привласнення,
вимагання
вогнепальної
зброї, бойових
припасів,
вибухових
речовин чи
радіоактивних
матеріалів
або
заволодіння
ними шляхом
шахрайства
або
зловживання
службовим
становищем;
незаконне
заволодіння
транспортним
засобом при
обтяжуючих
обставинах;
контрабанда
наркотичних
засобів,
психотропних
речовин, їх
аналогів або
прекурсорів;
незаконне
виробництво,
виготовлення,
придбання,
зберігання,
перевезення,
пересилання
чи збут
наркотичних
засобів,
психотропних
речовин або
їх аналогів;
організація
або утримання
місць для
незаконного
вживання, виробництва
чи
виготовлення
наркотичних
засобів, психотропних
речовин або
їх аналогів;
посягання на
життя
працівника
правоохоронного
органу, члена
громадського
формування з
охорони
громадського
порядку і
державного
кордону або
військовослужбовця;
посягання на
життя судді,
народного
засідателя
чи присяжного
у зв'язку з їх
діяльністю,
пов'язаною із
здійсненням
правосуддя;
злісна
непокора вимогам
адміністрації
виправної
установи; втеча
з місця
позбавлення
волі або
з-під варти;
посягання на
життя
представника
іноземної держави
і які знову
вчинили
будь-який з
перелічених
злочинів, за
який вони
засуджені до
покарання у
виді
позбавлення
волі.

У
приміщеннях
камерного
типу
тримаються:

чоловіки,
засуджені до
покарання у
виді довічного
позбавлення
волі;

чоловіки,
яким покарання
у виді
смертної
кари
замінено
довічним
позбавленням
волі;

чоловіки,
засуджені за
умисні
особливо тяжкі
злочини;

чоловіки,
засуджені за
вчинення
умисного тяжкого
або особливо
тяжкого
злочину в період
відбування
покарання у
виді позбавлення
волі;

чоловіки,
які раніше
були
засуджені до
позбавлення
волі за
будь-який з
таких
злочинів: проти
основ
національної
безпеки
України; умисне
вбивство при
обтяжуючих
обставинах; захоплення
заручників;
зґвалтування,
що спричинило
особливо
тяжкі
наслідки, а
також зґвалтування
неповнолітньої
чи
неповнолітнього,
малолітньої
чи
малолітнього;
розбій, вчинений
організованою
групою або
поєднаний із
заподіянням
тяжких
тілесних
ушкоджень;
вимагання,
вчинене
організованою
групою або
поєднане із
заподіянням
тяжкого
тілесного
ушкодження;
створення
злочинної
організації;
бандитизм;
терористичний
акт;
посягання на
життя
працівника
правоохоронного
органу, члена
громадського
формування з
охорони
громадського
порядку і
державного
кордону або
військовослужбовця;
посягання на
життя судді,
народного
засідателя
чи
присяжного у
зв'язку з їх
діяльністю,
пов'язаною із
здійсненням
правосуддя;
злісна
непокора
вимогам адміністрації
виправної
установи;
втеча з місця
позбавлення
волі або
з-під варти і
які знову
вчинили
будь-який з
перелічених
злочинів, за
який вони
засуджені до
покарання у виді
позбавлення
волі;

чоловіки,
переведені
із колоній
середнього
рівня
безпеки на
підставах,
передбачених
цим Кодексом.

2. У
виправних
колоніях
максимального
рівня
безпеки
засуджені
мають право:

витрачати
на місяць для
придбання
продуктів
харчування і
предметів
першої
потреби
гроші, зароблені
у виправній
колонії, в
сумі до
сімдесяти
відсотків
мінімального
розміру
заробітної
плати;

одержувати
щомісяця
короткострокове
і один раз на
три місяці
тривале
побачення.

абзац
четвертий
виключено

Засудженим,
які
тримаються в
приміщеннях камерного
типу,
надається
щоденна
прогулянка
тривалістю
одна година.

3. При
сумлінній
поведінці і
ставленні до
праці після
відбуття не
менше
половини
строку
покарання
засуджені,
які тримаються
в дільниці
ресоціалізації
виправної
колонії,
мають право
на
поліпшення
умов
тримання і їм
може бути
дозволено
додатково
витрачати на
місяць гроші
в сумі тридцяти
відсотків
мінімального
розміру заробітної
плати.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

законами
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,

від 21.01.2010 р. N 1828-VI)

(зміни,
внесені
підпунктом 4
пункту 71
розділу II
Закону
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,
визнано
такими, що не
відповідають
Конституції
України (є неконституційними),
згідно з
Рішенням
Конституційного
Суду
України від
22.05.2008 р. N 10-рп/2008)

Глава
21

ОСОБЛИВОСТІ
ВІДБУВАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ ПОЗБАВЛЕННЯ
ВОЛІ
ЗАСУДЖЕНИМИ
ЖІНКАМИ І НЕПОВНОЛІТНІМИ

Стаття
141. Відбування
покарання
засудженими
вагітними
жінками,
матерями-годувальницями
і жінками,
які мають
дітей віком
до трьох
років

1. При
виправних
колоніях, в
яких
відбувають
покарання
засуджені до
позбавлення
волі жінки, у
разі потреби
організовуються
будинки
дитини.
Засуджені
жінки мають
право влаштовувати
в будинки
дитини своїх
дітей віком
до трьох
років. У
будинках
дитини
забезпечуються
умови,
необхідні
для нормальної
життєдіяльності
та розвитку
дитини. Якщо
засуджена
жінка не
виявила
бажання
проживати в
будинку
дитини
спільно із своєю
дитиною, їй
має бути
надана
можливість
вільно
спілкуватися
з нею без
обмежень. Не
вважається
обмеженням
спілкування
жінки із своєю
дитиною, якщо
від
засудженої
вимагається
відвідувати
дитину у час,
вільний від виконання
покладених
на неї
обов'язків.

2.
Матері-годувальниці
і вагітні
жінки можуть
одержувати
продуктові
посилки
(передачі) в
асортименті,
який
визначається
медичним висновком.

3.
Засуджені
жінки можуть
проживати із
своїми
дітьми віком
до трьох
років у
будинку дитини,
для цього
адміністрація
виправної колонії
створює
необхідні
умови для проживання
і контролю за
поведінкою
жінок у будинку
дитини.

4.
Засуджені
жінки з
вагітністю
понад чотири
місяці або
які мають при
собі дітей
віком до
трьох років у
випадках,
коли до них
не застосовується
звільнення
від
відбування покарання
відповідно
до статті 83
Кримінального
кодексу
України,
направляються
адміністрацією
виправної
колонії для
дальшого
відбування
покарання у виправну
колонію, при
якій є
будинок
дитини.

5. Діти
засуджених
жінок за
згодою
матері можуть
передаватися
її родичам чи
за згодою матері
та за
рішенням
органів
опіки і
піклування -
іншим особам
або після
досягнення
трирічного
віку
направляються
до відповідних
дитячих
закладів.

6. Якщо у
матері
дитини, яка
досягла
трирічного
віку,
невідбута
частина
строку
покарання не
перевищує
одного року і
вона
сумлінно
виконує свої
материнські
обов'язки,
перебування
дитини в
будинку
дитини може
бути
продовжено
адміністрацією
виправної
колонії до
звільнення
матері. У
разі
злісного
порушення
матір'ю вимог
режиму
відбування
покарання
рішення про
продовження
перебування
дитини в
будинку
дитини може
бути
скасовано.

(Із
змінами і
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
142. Проживання
жінок,
засуджених
до позбавлення
волі, за
межами
виправної
колонії

1.
Засудженим
жінкам, які
сумлінно
ставляться
до праці і
додержують
вимог режиму,
постановою начальника
виправної
колонії за
погодженням
із
спостережною
комісією
може бути дозволено
проживання
за межами
виправної колонії
на час
звільнення
від роботи у
зв'язку з
вагітністю і
пологами, а
також до
досягнення
дитиною
трирічного
віку.

2.
Засуджені
жінки, яким
дозволено
проживання
за межами
виправної
колонії:

оселяються
поблизу
виправної
колонії і перебувають
під наглядом
адміністрації
колонії;

можуть
носити одяг,
прийнятий у
цивільному
вжитку, мати
при собі гроші
та цінні
речі;

можуть
без
обмеження
листуватися,
одержувати
грошові
перекази,
посилки
(передачі) і бандеролі,
витрачати
гроші, мати
побачення з
родичами та
іншими
особами;

користуються
правом
вільного
пересування
по території,
межі якої
визначаються
начальником
виправної
колонії;

у разі
пологів,
хвороби
засуджених
або їхніх
дітей вони
можуть
поміщатися в
місцеві лікувальні
заклади
охорони
здоров'я;

після
закінчення
періоду
звільнення
від роботи у
зв'язку з вагітністю
та пологами
виконують
роботу за
вказівкою
адміністрації
виправної
колонії, їм
нараховується
заробіток на
загальних
підставах з
іншими
засудженими,
які відбувають
покарання у
виправній
колонії даного
виду.

3.
Харчуванням,
одягом, а
також
комунально-побутовими
послугами
вони
забезпечуються
за нормами,
встановленими
для засуджених,
які
відбувають
покарання у
виправній
колонії.

4. У разі
систематичного
або злісного
порушення
встановлених
правил
поведінки
право на
проживання
за межами
колонії
скасовується
за
постановою
начальника
виправної
колонії,
погодженою
із
спостережною
комісією, і
засуджені
жінки
повертаються
в колонію для
подальшого
відбування
покарання.

Стаття
143.
Особливості
відбування
покарання у
виховних
колоніях

1. У
виховних
колоніях засуджені
мають право:

витрачати
на місяць для
придбання
продуктів
харчування і
предметів
першої
потреби
гроші,
зароблені в
колонії, в
сумі до ста відсотків
мінімального
розміру
заробітної
плати;

одержувати
щомісяця
короткострокове
і один раз на
три місяці
тривале
побачення.

абзац
четвертий
виключено

2. При
сумлінній
поведінці і
ставленні до
праці та
навчання
після
відбуття не
менше однієї
четвертої
частини
строку
покарання засуджені
мають право
на
поліпшення
умов тримання
і їм може
бути
дозволено:

додатково
витрачати на
місяць гроші
в сумі шістдесяти
відсотків
мінімального
розміру заробітної
плати;

додатково
одержувати
один раз на
три місяці
короткострокове
побачення,
яке за постановою
начальника
виховної
колонії може проходити
за межами
виховної
колонії.

абзац
четвертий
виключено

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

законами
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,

від 21.01.2010 р. N 1828-VI)

(зміни,
внесені
підпунктом 5
пункту 71
розділу II
Закону
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,
визнано
такими, що не
відповідають
Конституції
України (є
неконституційними),
згідно з
Рішенням
Конституційного
Суду
України від
22.05.2008 р. N 10-рп/2008)

Стаття
144. Заходи
заохочення,
що
застосовуються
до
засуджених
неповнолітніх

1. За
сумлінну
поведінку і
ставлення до
праці та
навчання,
активну
участь у
роботі самодіяльних
організацій
і виховних
заходах до
засуджених
неповнолітніх
можуть застосовуватися,
крім
передбачених
статтею 130
цього
Кодексу, такі
заходи
заохочення:

надання
права
відвідування
культурно-видовищних
і спортивних
заходів за
межами
виховної колонії
в супроводі
працівників
колонії;

надання
права виходу
за межі
виховної колонії
в супроводі
батьків чи
інших
близьких
родичів.

2.
Тривалість
виходу за
межі колонії
встановлюється
начальником
колонії, але
не може
перевищувати
восьми годин.
Забороняється
відвідування
культурно-видовищних
і спортивних
заходів за
межами
колонії, які
проводяться
після
двадцятої
години.

Стаття
145. Заходи
стягнення, що
застосовуються
до
засуджених
неповнолітніх

За
порушення
встановленого
порядку і
умов
відбування
покарання до
засуджених
неповнолітніх
можуть застосовуватися
такі заходи
стягнення:

попередження;

догана;

сувора
догана;

абзац
п'ятий
виключено

скасування
поліпшених
умов
тримання, передбачених
статтею 143
цього Кодексу;

поміщення
в
дисциплінарний
ізолятор на строк
до десяти діб
з виведенням
чи без виведення
на навчання
або роботу.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
146. Посадові
особи, які
застосовують
заходи
заохочення і
стягнення до
засуджених
неповнолітніх,
та обсяг їх
повноважень

1. Крім
посадових
осіб,
визначених у
статті 135 цього
Кодексу,
правом
застосування
заходів
заохочення і
стягнення
користуються
старші
вихователі і
вихователі.

2.
Старший
вихователь
має право
застосовувати
в усній формі
такі заходи
заохочення і
стягнення:

подяка;

дострокове
зняття
раніше
накладеного
ним або
вихователем
стягнення;

попередження;

догана.

абзац
шостий
виключено

3.
Вихователь
має право
застосовувати
в усній формі
такі заходи
заохочення і
стягнення:

подяка;

дострокове
зняття
раніше
накладеного
ним
стягнення;

попередження;

догана.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
147.
Переведення
засуджених
із виховної
колонії до
виправної
колонії

1.
Засуджені,
які досягли
вісімнадцятирічного
віку,
переводяться
із виховної
колонії для
дальшого
відбування
покарання до
виправної
колонії
мінімального
рівня безпеки
із
загальними
умовами
тримання.

2.
Питання про
переведення
засудженого,
який досяг
вісімнадцятирічного
віку, з виховної
колонії до
виправної
колонії
вирішується
центральним
органом
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань за
рішенням
педагогічної
ради і
поданням
начальника
виховної
колонії,
погодженим
із службою у
справах дітей.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
07.02.2007 р. N 609-V)

Стаття
148. Залишення у
виховних
колоніях засуджених,
які досягли
вісімнадцятирічного
віку

1. З метою
закріплення
результатів
виправлення,
завершення
загальноосвітнього
або професійно-технічного
навчання
засуджені,
які досягли
вісімнадцятирічного
віку, можуть
бути
залишені у
виховній
колонії до
закінчення
строку
покарання,
але не довше
ніж до
досягнення
ними
двадцяти
двох років.

2.
Залишення
засуджених,
які досягли
вісімнадцятирічного
віку, у
виховній
колонії
проводиться
за рішенням
педагогічної
ради постановою
начальника
колонії,
погодженою із
службою у
справах
дітей.

3. На
засуджених,
які досягли
вісімнадцятирічного
віку і
залишені у
виховній
колонії, поширюються
умови відбування
покарання,
норми
харчування і
матеріально-побутового
забезпечення,
встановлені
для
неповнолітніх
засуджених.
Умови праці
осіб, які
досягли
вісімнадцятирічного
віку,
встановлюються
відповідно
до законодавства
про працю.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
07.02.2007 р. N 609-V)

Стаття
149. Участь
громадськості
у виправленні
і
ресоціалізації
засуджених
неповнолітніх

1. Для
надання
допомоги
адміністрації
виховної
колонії в
організації
навчально-виховного
процесу і
зміцненні
матеріально-технічної
бази колонії,
здійснення
громадського
контролю та
оцінки рівня
дотримання
прав людини,
вирішення
питань соціального
захисту
засуджених,
трудового і
побутового
влаштування
осіб, які
звільняються,
при виховних
колоніях
створюється
піклувальна
рада з
представників
органів
державної
влади,
органів
місцевого
самоврядування,
громадських
організацій.

Організація
і діяльність
піклувальної
ради
визначаються
положенням,
яке затверджується
Кабінетом
Міністрів
України.

2. З метою
підвищення
ефективності
виховного
впливу на
засуджених і
надання допомоги
адміністрації
виховної
колонії при
відділеннях
соціально-психологічної
служби
можуть
створюватися
батьківські
комітети.
Діяльність
батьківського
комітету
визначається
положенням,
яке затверджує
начальник виховної
колонії.

(Із
доповненнями,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

РОЗДІЛ
IV

ВИКОНАННЯ
ПОКАРАННЯ У
ВИДІ
ДОВІЧНОГО
ПОЗБАВЛЕННЯ
ВОЛІ

Глава
22

ПОРЯДОК І
УМОВИ
ВИКОНАННЯ ТА
ВІДБУВАННЯ ПОКАРАННЯ
У ВИДІ
ДОВІЧНОГО
ПОЗБАВЛЕННЯ
ВОЛІ

Стаття
150. Місця
відбування
покарання у
виді
довічного
позбавлення
волі

1.
Засуджені до
довічного
позбавлення
волі відбувають
покарання:

чоловіки
- у секторах
максимального
рівня безпеки
виправних
колоній
середнього
рівня
безпеки та
виправних
колоніях
максимального
рівня
безпеки;

жінки - у
секторах
середнього
рівня безпеки
виправних
колоній
мінімального
рівня безпеки
із
загальними
умовами
тримання та виправних
колоніях
середнього
рівня безпеки.

2.
Засуджені до
довічного
позбавлення
волі тримаються
окремо від
інших
засуджених.

(У
редакції
Закону
України

від 21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
151. Порядок і
умови
виконання та
відбування
покарання у
виді
довічного
позбавлення
волі

1.
Засуджені,
які
відбувають
покарання у
виді
довічного
позбавлення
волі, розміщуються
в
приміщеннях
камерного
типу, як
правило, по
дві особи і
носять одяг
спеціального
зразка. За
заявою
засудженого
та в інших
необхідних
випадках з
метою захисту
засудженого
від можливих
посягань на
його життя з
боку інших
засуджених
чи запобігання
вчиненню ним
злочину або
при
наявності медичного
висновку за
постановою
начальника
колонії його
можуть
тримати в
одиночній
камері.

2. На осіб,
які
відбувають
довічне
позбавлення
волі,
поширюються
права і
обов'язки
засуджених
до
позбавлення
волі,
передбачені
статтею 107
цього
Кодексу.

3.
Засуджені до
довічного
позбавлення
волі залучаються
до праці
тільки на
території колонії
з
урахуванням
вимог
тримання їх у
приміщеннях
камерного
типу.

4.
Самодіяльні
організації
серед
засуджених
до довічного
позбавлення волі
не
створюються.
Для
засуджених,
які не мають
загальної
середньої
освіти, у
виправних
колоніях
утворюються
консультаційні
пункти.

5.
Засуджені до
довічного
позбавлення
волі мають
право:

витрачати
на місяць для
придбання
продуктів
харчування і
предметів
першої
потреби
гроші,
зароблені в
колонії, в
сумі до
п'ятдесяти
відсотків
мінімального
розміру
заробітної
плати;

одержувати
один раз на
три місяці
короткострокове
побачення.

абзац
четвертий
виключено

Засудженим
надається
щоденна
прогулянка
тривалістю
одна година.

6. При
сумлінній
поведінці і
ставленні до
праці після
відбуття
десяти років
строку покарання
засудженому
може бути
дозволено додатково
витрачати на
місяць гроші
в сумі
двадцяти
відсотків
мінімального
розміру
заробітної
плати, а
після
відбуття
п'ятнадцяти
років строку
покарання -
брати участь
у групових
заходах
освітнього,
культурно-масового
та
фізкультурно-оздоровчого
характеру.

7.
Засудженим
до довічного
позбавлення
волі може
бути подано
клопотання
про його помилування
після
відбуття ним
не менше
двадцяти
років
призначеного
покарання.

(Із
змінами і
доповненнями,
внесеними
згідно із

законами
України від
16.03.2006 р. N 3559-IV,

від 28.12.2007 р. N 107-VI,

від 21.01.2010 р. N 1828-VI)

(зміни,
внесені
підпунктом 6
пункту 71
розділу II
Закону
України від
28.12.2007 р. N 107-VI,
визнано
такими, що не
відповідають
Конституції
України (є
неконституційними),
згідно з
Рішенням
Конституційного
Суду
України від
22.05.2008 р. N 10-рп/2008)

Стаття
1511. Зміна
умов
тримання
засуджених
до довічного
позбавлення
волі

1. Зміна
умов
тримання
засуджених
до довічного
позбавлення
волі
здійснюється
в порядку,
визначеному
статтею 100
цього
Кодексу.

2.
Засуджені до
довічного
позбавлення
волі чоловіки
можуть бути
переведені:

з
приміщень
камерного
типу, в яких
тримаються
дві особи, до
багатомісних
приміщень
камерного
типу
виправної
колонії максимального
рівня
безпеки з
наданням дозволу
на участь у
групових
заходах
освітнього,
культурно-масового
та
фізкультурно-оздоровчого
характеру в
порядку,
встановленому
законодавством,
- після
фактичного
відбуття у таких
приміщеннях
не менш як
п'ятнадцяти
років строку
покарання;

з
багатомісних
приміщень
камерного
типу до
звичайних
жилих
приміщень
виправної колонії
максимального
рівня
безпеки -
після
фактичного
відбуття у
таких
приміщеннях
не менш як
п'яти років
строку
покарання.

3.
Засуджені до
довічного
позбавлення
волі, які
злісно
порушують
установлений
порядок
відбування
покарання,
можуть бути
переведені
із звичайних
жилих
приміщень до
приміщень
камерного
типу
виправної колонії
максимального
рівня
безпеки.

4. Зміна
умов
тримання не
застосовується
до засуджених
до довічного
позбавлення
волі, які
хворіють на
венеричні
захворювання,
активну
форму
туберкульозу,
та з психічними
розладами.

(Доповнено
статтею 1511
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
1512.
Особливості
виконання та
відбування
покарання
жінками,
засудженими
до покарання у
виді
довічного
позбавлення
волі

1. Жінки,
засуджені до
довічного
позбавлення
волі,
розміщуються,
як правило, у
секторах
середнього
рівня
безпеки
виправних колоній
мінімального
рівня
безпеки із
загальними
умовами
тримання.

2. Для
жінок,
засуджених
до довічного
позбавлення
волі,
встановлюється
режим,
передбачений
для тримання
засуджених у
виправній
колонії
середнього
рівня
безпеки";

(Доповнено
статтею 1512
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

РОЗДІЛ
V

ЗВІЛЬНЕННЯ
ВІД
ВІДБУВАННЯ
ПОКАРАННЯ.
ДОПОМОГА
ОСОБАМ, ЯКІ
ЗВІЛЬНЕНІ
ВІД
ВІДБУВАННЯ
ПОКАРАННЯ,
КОНТРОЛЬ І
НАГЛЯД ЗА
НИМИ

Глава
23

ЗВІЛЬНЕННЯ
ВІД
ВІДБУВАННЯ
ПОКАРАННЯ

Стаття
152. Підстави
звільнення
від відбування
покарання

Підставами
звільнення
від
відбування
покарання є:

відбуття
строку
покарання,
призначеного
вироком суду;

закон
України про
амністію;

акт про
помилування;

скасування
вироку суду і
закриття
кримінальної
справи;

закінчення
строків
давності
виконання обвинувального
вироку;

умовно-дострокове
звільнення
від відбування
покарання;

хвороба;

інші
підстави,
передбачені
законом.

Стаття
153. Припинення
відбування
покарання і
порядок
звільнення

1.
Відбування
покарання у
виді
позбавлення права
обіймати
певні посади
або займатися
певною
діяльністю,
арешту,
обмеження
волі,
тримання у
дисциплінарному
батальйоні військовослужбовців,
позбавлення
волі припиняється
в першій
половині дня
останнього
дня строку
покарання з
урахуванням
тих змін, які можуть
бути внесені
у строк
покарання
відповідно
до закону.

2.
Засуджені до
арешту,
обмеження
волі або позбавлення
волі після
відбуття
строку покарання,
призначеного
вироком суду,
звільняються
в першій
половині останнього
дня строку
покарання.
Якщо строк
покарання
закінчується
у вихідний
або святковий
день,
засуджений
звільняється
у передвихідний
або
передсвятковий
день. При
обчисленні
строків
місяцями
строк закінчується
відповідного
числа
останнього
місяця, а коли
цей місяць не
має
відповідного
числа - в останній
день цього
місяця.

3. З
особою, яка
звільняється,
проводиться
повний
розрахунок,
повертаються
особисті документи,
цінності та
речі, які їй
належать,
видаються
гроші, що
зберігалися
на її особовому
рахунку, а
також
довідка
встановленого
зразка, де зазначаються
підстави
звільнення.
На прохання
особи, яка
звільняється,
видається характеристика.

4.
Паспорт
особі, яка
звільняється
від відбування
покарання у
виді арешту,
обмеження або
позбавлення
волі, видається
при
звільненні.
При
відсутності
паспорта в
особовій
справі
засудженого
адміністрація
установи
виконання
покарань
завчасно
вживає
заходів щодо
його
одержання.

5.
Дострокове
звільнення
від
відбування
покарання
проводиться
у день
надходження
відповідних
документів, а
якщо
документи
одержані
після
закінчення
робочого дня
- у першій
половині
наступного
дня.

6.
Кримінально-виконавча
інспекція в
день закінчення
строку
покарання у
виді громадських
чи виправних
робіт, а при
звільненні за
іншими
підставами -
не пізніше
наступного
робочого дня
після одержання
відповідних
документів
направляє
повідомлення
власнику
підприємства,
установи,
організації
або
уповноваженому
ним органу,
де
засуджений
відбував
покарання,
про
припинення
виконання
громадських
робіт чи
відрахувань
з його
заробітної
плати.
Засудженому
за його
вимогою може
видаватися
довідка про
відбуття
покарання
або про
звільнення
від нього.

Стаття
154. Порядок
дострокового
звільнення від
відбування
покарання

1.
Амністія
застосовується
законом до
громадян, засуджених
судами
України,
незалежно
від місця
відбування
ними
покарання.

2.
Стосовно
засудженого,
представленого
до помилування
органом або
установою
виконання
покарань,
відповідне
клопотання
подається у
порядку,
встановленому
законодавством.

3.
Стосовно засудженого,
щодо якого
відповідно
до статей 81, 82
Кримінального
кодексу
України може бути
застосоване
умовно-дострокове
звільнення
від
відбування
покарання
або заміна
невідбутої
частини
покарання
більш м'яким,
орган або
установа
виконання
покарань
надсилає
подання до
суду у
порядку,
встановленому
кримінально-процесуальним
законодавством.
Адміністрація
органу або
установи виконання
покарань
після
відбуття
засудженим
установленої
Кримінальним
кодексом
України
частини
строку
покарання
зобов'язана в
місячний термін
розглянути
питання щодо
можливості
представлення
його до
умовно-дострокового
звільнення
від
відбування
покарання
або до заміни
невідбутої
частини
покарання
більш м'яким.

4.
Подання про
звільнення
від
відбування
покарання
внаслідок
психічної
хвороби
надсилається
до суду
начальником
органу або
установи
виконання
покарань.
Разом з поданням
до суду
надсилаються
висновок спеціальної
психіатричної
експертної
комісії й
особова
справа
засудженого.

5.
Подання про
звільнення
від
відбування
покарання
внаслідок
іншої тяжкої
хвороби
надсилається
до суду
начальником
органу або
установи
виконання
покарань.
Одночасно з
поданням до
суду
надсилаються
висновок
спеціальної
лікарської
комісії й
особова
справа
засудженого.
У поданні
вказуються
дані, які
характеризують
поведінку
засудженого
під час
відбування покарання.

6. Якщо
особа,
засуджена до
громадських
робіт або
обмеження
волі,
визнається
інвалідом
першої чи
другої групи,
орган чи
установа виконання
покарань
вносить
подання до суду
про її
дострокове
звільнення.
Разом з
поданням до
суду
надсилається
висновок
медико-соціальної
експертної
та спеціальної
лікарської
комісії.

7. У разі
відмови суду
щодо
умовно-дострокового
звільнення
від
відбування
покарання або
заміни
невідбутої
частини
покарання більш
м'яким
повторне подання
в цьому
питанні щодо
осіб,
засуджених
за тяжкі і
особливо
тяжкі
злочини до
позбавлення
волі на строк
не менше
п'яти років,
може бути
внесено не
раніше як
через один рік
з дня
винесення
постанови
про відмову,
а щодо
засуджених
за інші
злочини та
неповнолітніх
засуджених -
не раніше як
через шість
місяців.

8. Особи,
звільнені
від
відбування
покарання з
випробуванням
або в порядку
заміни невідбутої
частини
покарання
більш м'яким,
якщо вони
були
направлені у
місця
обмеження волі
або
позбавлення
волі у випадках,
передбачених
законом,
можуть бути
знову
представлені
до
умовно-дострокового
звільнення
від
відбування
покарання або
заміни
невідбутої
частини
покарання більш
м'яким не
раніше як
через один
рік з дня
винесення
ухвали про
направлення
у місця
обмеження
волі або
позбавлення
волі.

9. У разі
встановлення
вагітності у
жінки, засудженої
до
громадських
чи виправних
робіт,
кримінально-виконавча
інспекція
вносить до
суду подання
про її
дострокове
звільнення
від
відбування
покарання з
часу звільнення
від роботи у
зв'язку з
вагітністю і
пологами.

10.
Засуджені до
обмеження
волі або
позбавлення
волі жінки,
які стали
вагітними
або народили
дітей під час
відбування
покарання, крім
засуджених
до
позбавлення
волі на строк
більше п'яти
років за
умисні тяжкі
та особливо
тяжкі
злочини, які
мають сім'ю
або родичів,
що дали згоду
на спільне з
ними
проживання,
або які мають
можливість
самостійно
забезпечити
належні
умови для
виховання дитини,
можуть бути
за поданням
адміністрації
установи
виконання
покарань і
спостережної
комісії
звільнені
судом від
відбування покарання
в межах
строку, на
який згідно
із законом
жінку може
бути
звільнено
від роботи у
зв'язку з
вагітністю,
пологами і до
досягнення
дитиною
трирічного
віку.

Залежно
від
поведінки
засудженої
після досягнення
дитиною
трирічного
віку або в
разі смерті
дитини
кримінально-виконавча
інспекція вносить
до суду
подання про
звільнення
її від
відбування
покарання
або заміну
його більш
м'яким
покаранням
чи
направлення
засудженої
для
відбування
покарання,
призначеного
за вироком.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Стаття
155. Правовий
статус осіб,
які відбули покарання

Особи,
які відбули
покарання,
несуть обов'язки
і
користуються
правами,
встановленими
для громадян
України, з
обмеженнями,
що
передбачені
для осіб, які
мають судимість.
Такі
обмеження
можуть бути
передбачені
тільки
законом.

Глава
24

ДОПОМОГА
ОСОБАМ, ЯКІ
ЗВІЛЬНЕНІ
ВІД ВІДБУВАННЯ
ПОКАРАННЯ

Стаття
156. Надання
допомоги
засудженим у
трудовому і
побутовому
влаштуванні

1. Не
пізніше ніж
за три місяці
до
закінчення строку
покарання
адміністрація
установи
виконання
покарань
через
територіальні
органи
внутрішніх
справ і
центри
зайнятості
населення
вживає
заходів до
трудового і
побутового
влаштування
засудженого за
обраним ним місцем
проживання.

2. В
установах
виконання
покарань
організовуються
курси
підготовки
засуджених
до звільнення.

3.
Інваліди
першої та
другої груп,
а також чоловіки
віком понад
шістдесят
років і жінки
- понад
п'ятдесят
п'ять років, у
разі потреби,
за їхньою
згодою
направляються
у будинки
інвалідів і
престарілих.
Неповнолітні,
які позбавлені
батьківського
піклування, у
необхідних
випадках
направляються
службами у справах
дітей до
шкіл-інтернатів
або над ними
встановлюється
опіка чи
піклування.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
07.02.2007 р. N 609-V)

Стаття
157. Надання
допомоги
особам,
звільненим з
місць
відбування
покарання

1. Особи,
які
звільнені
від
відбування
покарання,
забезпечуються
безплатним
проїздом до
місця
проживання
або роботи в
межах
України.

2. У разі
відсутності
необхідного
за сезоном
одягу, взуття
і коштів на
їх придбання
особи,
звільнені
від
відбування
покарання, забезпечуються
одягом і
взуттям
безоплатно.
Їм може бути
видана
одноразова
грошова допомога
за рахунок
коштів
Державного
бюджету
України,
передбачених
на
фінансування
Державної
кримінально-виконавчої
служби
України.
Умови і
порядок
надання
допомоги
визначаються
нормативно-правовими
актами
центрального
органу
виконавчої
влади з
питань
виконання
покарань.

3. Особи,
які
звільнені
від
відбування
покарання і потребують
за станом
здоров'я
постійного догляду,
а також
неповнолітні
направляються
до місця
проживання в
супроводі
родичів або
працівника
колонії.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
14.04.2009 р. N 1254-VI)

Глава
25

НАГЛЯД ЗА
ОСОБАМИ,
ЗВІЛЬНЕНИМИ
ВІД ВІДБУВАННЯ
ПОКАРАННЯ

Стаття
158.
Встановлення
адміністративного
нагляду за
особами,
звільненими
з місць позбавлення
волі

Адміністративний
нагляд
встановлюється
щодо осіб,
зазначених у
статті 3 Закону
України "Про
адміністративний
нагляд за
особами,
звільненими
з місць
позбавлення
волі", за
постановою
судді в
порядку, передбаченому
статтею 5
вищезазначеного
Закону.

Стаття
159. Виконання
постанови
судді про встановлення
та
припинення
адміністративного
нагляду

1.
Постанова
судді про
встановлення
або припинення
адміністративного
нагляду у випадках,
передбачених
пунктами "б"
і "г" статті 3
Закону
України "Про
адміністративний
нагляд за
особами,
звільненими
з місць позбавлення
волі",
надсилається
судом начальнику
колонії.

2.
Адміністрація
колонії
надсилає для
виконання
постанову
судді органу
внутрішніх справ
за обраним
піднаглядним
місцем проживання
в день його
звільнення.

3.
Постанова
судді
оголошується
піднаглядному
під розписку.
При цьому
особі, щодо
якої
встановлено
адміністративний
нагляд,
роз'яснюються
обов'язки
піднаглядного,
сповіщається
про
відповідальність
за порушення
правил
адміністративного
нагляду та
про
встановлені
щодо неї
обмеження, передбачені
статтями 9, 10 і 11
Закону
України "Про
адміністративний
нагляд за
особами,
звільненими
з місць
позбавлення
волі".

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
21.01.2010 р. N 1828-VI)

Глава
26

ЗДІЙСНЕННЯ
КОНТРОЛЮ ЗА
ПОВЕДІНКОЮ
ОСІБ, ЗВІЛЬНЕНИХ
ВІД
ВІДБУВАННЯ
ПОКАРАННЯ

Стаття
160. Громадський
контроль за
особами,
умовно-достроково
звільненими
від
відбування
покарання

1. За
особами,
умовно-достроково
звільненими
від
відбування
покарання,
протягом
невідбутої
частини
покарання
встановлюється
контроль
громадських
організацій
і трудових
колективів, з
цими особами
проводиться
виховна робота
з метою
закріплення
результатів
виправлення
і
ресоціалізації.

2.
Громадськими
організаціями,
які здійснюють
громадський
контроль
відповідно
до глави 26
цього
Кодексу, є ті,
статутами
яких передбачено
здійснення
такого
контролю, або
ті, які
виявили бажання
здійснювати
його з
дозволу
органу або установи
виконання
покарань.

Стаття
161. Порядок
здійснення
громадського
контролю за
особами,
умовно-достроково
звільненими
від
відбування
покарання

1.
Громадський
контроль за
особами,
умовно-достроково
звільненими
від
відбування
покарання, а
також виховна
робота з ними
організовуються
спостережними
комісіями і
здійснюються
громадськими
організаціями
та трудовими
колективами
за місцем
роботи або
навчання і за
місцем проживання
цих осіб.

2.
Спостережні
комісії,
служби у
справах дітей,
центри
соціальних
служб для
молоді, а також
громадські
організації
і трудові колективи
можуть
виділяти
своїх
представників
та доручати
їм за їхньою
згодою
систематичне
проведення
виховної роботи
і здійснення
контролю за
поведінкою осіб,
умовно-достроково
звільнених
від відбування
покарання.

3.
Громадські
вихователі
неповнолітніх
та інші
особи, яким
доручено
проводити з
умовно-достроково
звільненими
від
відбування
покарання
виховну
роботу, контролюють
їхнє
ставлення до
праці,
навчання і
поведінку в
побуті,
надають їм
необхідну
допомогу.

(Із
змінами,
внесеними
згідно із

Законом
України від
07.02.2007 р. N 609-V)

Стаття
162. Заходи
громадського
впливу щодо осіб,
умовно-достроково
звільнених
від
відбування
покарання

1. До
умовно-достроково
звільнених
від відбування
покарання
осіб, які
ухиляються
від громадського
контролю,
збори
трудового колективу
або
громадська
організація
можуть
застосовувати
захід впливу
у виді громадського
попередження.

2. У разі
систематичного
порушення
громадського
порядку
особою, яка
відбувала
покарання у
виді
позбавлення
волі за
тяжкий або особливо
тяжкий
злочин чи
була двічі
засуджена до
позбавлення
волі за
умисні
злочини й
умовно-достроково
звільнена
від відбування
покарання,
трудовий
колектив або
громадська організація
можуть
порушити
клопотання перед
органом
внутрішніх
справ про
встановлення
за нею
адміністративного
нагляду.

Стаття
163. Органи, що
здійснюють
контроль за поведінкою
осіб,
звільнених
від відбування
покарання з
випробуванням

1.
Контроль за
поведінкою
осіб,
звільнених від
відбування
покарання з
випробуванням,
протягом
іспитового
строку
здійснюється
кримінально-виконавчою
інспекцією
за місцем
проживання
засудженого,
а стосовно військовослужбовців
- командирами
військових
частин.

2.
Проведення
індивідуально-профілактичної
роботи із
засудженими,
звільненими
від відбування
покарання з
випробуванням,
за місцем
проживання
покладається
на органи
внутрішніх
справ. До
цієї роботи
можуть залучатися
працівники
органів
державної
влади,
органів
місцевого
самоврядування,
а також
об'єднання
громадян, релігійні
та
благодійні
організації.

Стаття
164. Порядок
здійснення
контролю за поведінкою
осіб,
звільнених
від
відбування
покарання з
випробуванням

1.
Кримінально-виконавча
інспекція
веде
персональний
облік засуджених
протягом
іспитового
строку,
спільно з
органами
внутрішніх
справ та
відповідними
громадськими
формуваннями
проводить
індивідуально-профілактичну
роботу із
засудженими
та контролює
додержання
ними
громадського
порядку і
виконання
обов'язків,
покладених
на них судом;
вносить
подання
органу
внутрішніх
справ щодо
здійснення
приводу
засуджених,
які не
з'явилися за
викликом до
кримінально-виконавчої
інспекції;
організовує початковий
розшук
засуджених,
місцезнаходження
яких
невідоме, та
надсилає
матеріали до
органів
внутрішніх
справ для
оголошення
розшуку
таких
засуджених.

2. У разі
призову
засудженого
на строкову
військову
службу до
військового
комісаріату
надсилається
копія вироку,
а в необхідних
випадках до
неї додаються
інші
документи,
які потрібні
для здійснення
контролю за
поведінкою
засудженого
за місцем
проходження
служби.

3.
Звільнені
від
відбування
покарання з
випробуванням
зобов'язані:
виконувати
обов'язки,
які
покладені на
них судом;
повідомляти
інспекцію
про зміну
місця
проживання;
з'являтися за
викликом до
кримінально-виконавчої
інспекції. У
разі
неприбуття
до
кримінально-виконавчої
інспекції
без поважних
причин до засудженого
може бути
застосовано
привід, який
здійснюється
органом
внутрішніх
справ.

Поважними
причинами
неявки
засудженого
до кримінально-виконавчої
інспекції в
призначений
строк
визнаються:
несвоєчасне
одержання
запрошення,
хвороба та
інші
обставини, що
фактично
позбавляють
його
можливості своєчасно
прибути за
викликом і
які документально
підтверджені.

Стаття
165. Обчислення
іспитового
строку

1.
Іспитовий
строк
обчислюється
з моменту проголошення
вироку суду.

2. Після
закінчення
іспитового
строку засуджений,
який виконав
покладені на
нього обов'язки
та не вчинив
нового
злочину, за
поданням кримінально-виконавчої
інспекції
звільняється
судом від
призначеного
йому покарання,
контроль за
його
поведінкою
припиняється
і засуджений
знімається з
обліку в кримінально-виконавчій
інспекції.

Стаття
166.
Відповідальність
осіб,
звільнених
від
відбування
покарання з
випробуванням

1. У разі
ухилення
засудженого,
звільненого від
відбування
покарання з
випробуванням,
від
виконання
обов'язків,
які
покладені на
нього судом,
або
порушення
громадського
порядку, за
яке його було
притягнуто
до адміністративної
відповідальності,
кримінально-виконавча
інспекція
застосовує
до нього
застереження
у виді
письмового
попередження
про скасування
звільнення
від
відбування
покарання з
випробуванням
і
направлення
для відбування
призначеного
покарання.

2. Якщо
засуджений
не виконує
покладені на
нього
обов'язки або
систематично
вчинює
правопорушення,
що потягли за
собою
адміністративні
стягнення і
свідчать про
його
небажання
стати на шлях
виправлення,
кримінально-виконавча
інспекція
вносить до
суду подання
про
скасування звільнення
від
відбування
покарання з
випробуванням
і
направлення
засудженого
для відбування
призначеного
покарання.

3.
Невиконанням
обов'язків
вважається
таке, коли
засуджений
не виконав
хоч один з
обов'язків,
які було
покладено на
нього судом.

4.
Систематичним
вчиненням
правопорушень
вважається
вчинення
засудженим
трьох і
більше
правопорушень,
за які його
було
притягнуто
до адміністративної
відповідальності.

5.
Поважними
причинами
неявки
засудженого до
кримінально-виконавчої
інспекції в
призначений
строк
визнаються:
несвоєчасне
одержання
виклику,
хвороба та
інші
обставини, що
фактично
позбавляють
його
можливості
своєчасно
прибути за викликом
і які
документально
підтверджені.

6. Особа,
звільнена
від
відбування
покарання з
випробуванням,
розшук якої
оголошено у зв'язку
з ухиленням
від
відбування
покарання,
затримується
і
конвоюється
органом внутрішніх
справ у
порядку,
передбаченому
кримінально-процесуальним
законодавством.

ПРИКІНЦЕВІ
ПОЛОЖЕННЯ

1. Цей
Кодекс
набирає
чинності з 1
січня 2004 року.

2. З
набранням чинності
цим Кодексом
втрачають
чинність:

Виправно-трудовий
кодекс
України від 23
грудня 1970 року
(Відомості
Верховної
Ради УРСР, 1971 р.,
додаток до N 1,
ст. 6) із
змінами,
внесеними до
нього;

Закон
Української
РСР "Про
затвердження
Виправно-трудового
кодексу
Української
РСР"
(Відомості
Верховної
Ради УРСР, 1971 р., N 1,
ст. 6);

Указ
Президії
Верховної
Ради
Української
РСР від 19
травня 1971 року
"Про порядок
введення в
дію
Виправно-трудового
кодексу
Української
РСР"
(Відомості
Верховної
Ради УРСР, 1971 р., N 21,
ст. 154);

Указ
Президії
Верховної
Ради
Української
РСР від 22
червня 1984 року
"Про
затвердження
Положення
про порядок і
умови
виконання в Українській
РСР
кримінальних
покарань, не зв'язаних
із заходами
виправно-трудового
впливу на
засуджених" (Відомості
Верховної
Ради УРСР, 1984 р., N 27,
ст. 511);

Закон
Української
РСР "Про
затвердження
Указу
Президії
Верховної
Ради
Української
РСР "Про
затвердження
Положення
про порядок і
умови
виконання в
Українській
РСР кримінальних
покарань, не
зв'язаних із
заходами
виправно-трудового
впливу на засуджених"
(Відомості
Верховної
Ради УРСР, 1984 р., N 51,
ст. 1124).

3. Закони
України та
інші
нормативно-правові
акти до
приведення у
відповідність
із цим
Кодексом
застосовуються
у частині, що
не суперечить
цьому Кодексу.

4. До
створення
відповідних
умов для
функціонування
кримінально-виконавчої
інспекції
зберігається
існуючий
порядок
обліку осіб,
умовно-достроково
звільнених
від відбування
покарання, та
здійснення
контролю за
їх
поведінкою,
але не довше
ніж п'ять
років після
набрання
чинності цим
Кодексом.

5. До
законодавчого
врегулювання
питань проходження
служби
персоналом
органів і установ
виконання
покарань та
його соціального
захисту на
осіб
рядового і
начальницького
складу
кримінально-виконавчої
системи поширюються
дія статей 22 і 23
Закону
України "Про
міліцію", а
також
порядок і
умови
проходження
служби та
грошового
забезпечення,
передбачені
для
працівників
органів
внутрішніх
справ.

6.
Кабінету
Міністрів
України у
шестимісячний
термін з дня
опублікування
цього
Кодексу:

подати
на розгляд
Верховної
Ради України пропозиції
щодо
приведення
законів України
у
відповідність
із цим
Кодексом;

привести
свої
нормативно-правові
акти у відповідність
із цим
Кодексом;

відповідно
до своєї
компетенції
забезпечити
прийняття
нормативно-правових
актів,
передбачених
цим Кодексом;

забезпечити
приведення
міністерствами
та іншими
центральними
органами
виконавчої
влади їх
нормативно-правових
актів у відповідність
із цим
Кодексом.

Президент
України

Л.
КУЧМА

м.
Київ

11 липня 2003 року

N 1129-IV